William Shakespeare

ROMEO ÉS JÚLIA

fordította Koltai M. Gábor és Sediánszky Nóra

‒ 2001 ‒

SZEMÉLYEK

ESCALUS, Verona hercege
PARIS, ifjú nemesúrfi, a herceg rokona
MONTAGUE
CAPULET
ÖREG CAPULET, Capulet nagybátyja
ROMEO, Montague fia
MERCUTIO, a herceg rokona, Romeo barátja
BENVOLIO, a herceg rokona, Romeo barátja
TYBALT, Capuletné unokaöccse
LŐRINC barát
JÁNOS barát
BALTAZÁR, Romeo szolgája
PÉTER, Júlia dajkájának szolgája
SÁMSON
GERGELY, szolgák a Capulet-háznál
ÁBRAHÁM, szolga Montague-éknál
EGY PATIKUS
HÁROM ZENÉSZ
PARIS APRÓDJA
ŐRTISZT
MONTAGUE-NÉ
CAPULETNÉ
JÚLIA, Capuleték lánya
JÚLIA DAJKÁJA
KÓRUS

Veronai polgárok, férfiak, nők a két házból, álarcosok, őrök, nappali és éjjeli kíséret
Szín: Verona és Mantova

ELSŐ FELVONÁS

KÓRUS	Két család – mindkettő egyformán derék –
	Élt Veronában, hová színünk vezet.
	Ős háborújuk új csatákra kész,
	És polgárvér fertőz polgárkezet.
	Vad ágyékukból sarjadt két szerető,
	De útjukat a baljós csillagok
	Keresztezték, s a gyászoló szülők
	Elföldelik az ősi haragot.
	Szerelem, mit megjelölt a halál,
	Gyűlölet, ami sohasem apad,
	Csak mikor már a föld alatt a pár:
	Erről szól majd e kétórás darab.
	Akkor most áldozd ránk figyelmedet:
	Ami hiányzik – majd te hozzáteszed.

(I. 1.)
Tér Veronában. Sámson és Gergő, a Capulet-ház szolgái jönnek

SÁMSON	Ha belém kötnek, én felhúzom magam.
GERGŐ	Fel. Az első fára, ha elég erős a kötél.
SÁMSON	Úgy értem, ha belém akaszkodnak...
GERGŐ	Akaszkodjon beléd a hóhér. Ő majd felköt.
SÁMSON	Elkezdem újból. Ha felpiszkálnak, ha velem akarnak kezdeni, én ideges leszek.
GERGŐ	De most nem piszkált föl senki.
SÁMSON	Ha egy Montague kutya akar velem kezdeni, én falhoz szorítom az egész házanépét.
GERGŐ	Akkor hülye vagy. Csak a hülye megy fejjel a falnak.
SÁMSON	Jó. A Montague-fattyakat ellököm a faltól, a nőiket meg a falnak nyomom.
GERGŐ	A gazdáink között van vita. Mi csak szolgák vagyunk.
SÁMSON	Kit érdekel, majd én is kényúr leszek. Lecsapom a férfiak fejét, aztán elcsavarom a nőkét.
GERGŐ	Az asszonyaik fejét?
SÁMSON	Meglátják majd, hogy helytállok. Szép darab hús vagyok, mindenki tudja.
GERGŐ	Húzd ki a pengéd, itt jön két Montague.
Belép Ábrahám és Baltazár.
SÁMSON	Én már elővettem a csupasz pengém. Támadj, majd én fedezlek.
GERGŐ	Úgy érted, fedezékbe vonulsz?
SÁMSON	Ne tojj be.
GERGŐ	Attól vagyok betojva, hogy te vagy betojva.
SÁMSON	Nem vagyok betojva. Legyen a törvény a mi oldalunkon.
GERGŐ	Hadd kezdjék ők.
SÁMSON	Én bemutatok neki. Értse, ahogy akarja.
ÁBRAHÁM	Nekünk mutat be kegyelmes uram?
SÁMSON	Hát, mutatok, mutogatok, kegyelmes uram.
ÁBRAHÁM	De nekünk mutat, mutogat be, kegyelmes uram?
SÁMSON	Hagyjam rá? Mellettünk lesz a törvény?
GERGŐ	Nem.
SÁMSON	Nem kegyelmes uramnak mutogatok be. Csak úgy bemutogatok, uram.
GERGŐ	Kötözködik, uram?
ÁBRAHÁM	Hogy kötözködöm? Nem, uram.
SÁMSON	Mert ha kötözködik, szolgálok olyan urat én is, mint maga.
ÁBRAHÁM	Nem is jobbat.
SÁMSON	Nos, uram...
Belép Benvolio.
GERGŐ	Mondd, hogy jobbat. Itt a gazdánk rokona.
SÁMSON	De igen, uram, jobbat.
ÁBRAHÁM	Hazudsz.
SÁMSON	Elő a fegyvert, ha férfi vagy. Hadd lássuk azt a szaftos döfést!
Vívnak.
BENVOLIO 	Álljatok le, őrültek! Mit műveltek?!
Leüti a kardjukat. Belép Tybalt.
TYBALT	Mi van, karddal mégy baromra? Fordulj meg,
	Benvolio – nézz szembe a halállal.
BENVOLIO 	Én békét akarok. Tedd le a kardod,
	Vagy segíts ezeket szétválasztani.
TYBALT 	Miért, nálad nincs kard? És békéről beszélsz?
	Utálom ezt a szót, mint a poklot,
	Mint minden Montague-t és mint téged.
	Védd magad!
Vívnak. Belép egy tiszt, és polgárok, botokkal felfegyverkezve.
TISZT	Válasszátok szét őket. Hozzatok kést meg botokat!
POLGÁROK	Dögöljön meg minden Capulet! Dögöljön meg minden Montague!
Belép Capulet és felesége.
CAPULET 	Zajt hallok! Adjátok hosszú pallosom!
CAPULETNÉ 	Mankót – hol van már a te pallosod?
CAPULET 	Kardot! No nézd, az öreg Montague –
	Ő is pallosát himbálja felém.
Belép Montague és felesége.
MONTAGUE 	Te gazember Capulet – eressz már!
MONTAGUE-NÉ	Ugyan. Csak nem állsz le vívni ezekkel?
Belép a Herceg, kísérettel.
HERCEG	Békére süket, engedetlen csürhe,
	Kardot testvéri vérrel szennyezők –
	A falnak beszélek? Ti emberek – állatok,
	Oktalan dühötök tüzét megint
	Csak erek szökőkútja oltja el.
	Dobjátok el a fegyvert! Halál fia,
	Ki hercege szavára nem figyel.
	Három utcai harc, könnyű szavakból,
	Harmadszor dúlja fel városunk csendjét;
	Kivénhedt polgárok sírjukban túrva
	Húznak elő molyrágta díszruhát,
	Hogy visszeres kézben rozsdás mankóval
	Verjék szét ezt a megrozsdállt viszályt.
	Egy, csak még egy összecsapás az utcán –
	És ígérem, a fejetekbe kerül.
	Most az egyszer mindenki elmehet.
	Capulet‚ te azonnal velünk jössz.
	Montague‚ te jelenj meg délután
	A városházán, Tanácsunk előtt:
	Ott majd megtudod, mit döntünk rólad.
	Mondom – tisztuljatok innen!
Montague, Montague-né és Benvolio kivételével mindenki el.
MONTAGUE 	Ki kezdte újra a régi vitát? Mondd, öcsém, te itt voltál már az elején is?
BENVOLIO	Itt voltak az ő szolgáik, meg a tieid, harcoltak már, mire ideértem. Kardot húztam, hogy szétválasszam őket, ekkor jött a vérszomjas Tybalt, kivont pengével; nekem még a lélegzete is puszta kihívásnak tűnt. Lóbálta kardját a feje fölött, de csak a szelet vágta, az meg fütyült rá. Egyre többen gyűltek körénk, végül megérkezett a herceg, és szétválasztott minket.
MONTAGUE-NÉ	És Romeo? Ma is láttad? De örülök, hogy nem volt itt.
BENVOLIO	A város szélén, a fűzfaligetben
	Láttam hajnalban kószálni fiad.
	Úgy ért a reggel, hogy zavart lelkem
	Engem is hosszú sétára űzött.
	Elindultam felé, de meglátott,
	S behúzódott a fák közé. Megértem –
	Tudom magamról, több a gondolat,
	Mikor magam vagyok. Nem hiányzik más:
	Az ember magának is elég teher.
	Nem vágyott rám – miért erőltessem?
MONTAGUE	Gyakran látják reggel arrafelé.
	Kerüli a napot az én borús fiam,
	Szobája magányába zárkózik,
	Behúzza a függönyt, kizárja a fényt,
	S magának álságos éjszakát teremt.
	E rossz kedélynek csúnya vége lesz‚
	Ha nem gyomláljuk ki a gyökerét.
BENVOLIO	És te‚ bátyám‚ tudod, hogy mi az?
MONTAGUE	Nem tudom‚ ő meg nem mondja.
BENVOLIO	De kérdezted?
MONTAGUE	Kérdeztem én is, sok barátja is,
	De neki csak egy bizalmasa van:
	Önmaga. Arról pedig én bizony
	Meg nem mondhatom, hogy jó-e vagy rossz.
	Titkolózó, zárt, magának való;
	Olyan, akár a rügyező virág,
	Ami nem láthatja meg a Napot,
	Mert beteggé rágta valami féreg.
	Csak tudnám, honnan fakad ez a bánat.
	Az nem lehet, hogy gyógyszert ne találjak!
Belép Romeo.
BENVOLIO	Ott jön! Most menj. Majd én beszélek vele.
MONTAGUE	Bár meggyónna neked. – Akkor mi megyünk.
Montague és Montague-né el.
BENVOLIO 	Jó reggelt‚ öcsém!
ROMEO	Még reggel van?
BENVOLIO	Most múlt kilenc.
ROMEO	Rossz nap hosszúnak tűnik.
	Apám ment el innen az előbb?
BENVOLIO	Ő. – És a te napod mitől olyan hosszú?
ROMEO	Nincs‚ ami rövidítené.
BENVOLIO	Szerelembe estél?
ROMEO	Kiestem belőle.
BENVOLIO	A szerelemből?
ROMEO	A kegyeiből.
BENVOLIO	Ó‚ hogy a szerelem csak szemre nyájas:
	Valójában zsarnok.
ROMEO	Ó, hogy a szerelem sötét verem.
	Valójában vak. – Hol ebédelünk? –
	Jaj nekem... – Mi volt itt ez a harc?
	– Hagyd‚ mintha nem tudnám! –
	Látod, mire képes a gyűlölet?
	Meg a szerelem...
	Veszett szerelem! Szerelmes gyűlölet!
	Ó, semmiből teremtett bármi.
	Ó, könnyű teher, tömör üresség,
	Ó, szép formák gomolygó káosza!
	Ólom pehely, hideg tűz, tiszta füst.
	Éber álom. Ringató gyötrelem.
	– Ez, barátom, minden, csak nem szerelem. –
	Mi van, nem is nevetsz?
BENVOLIO	Én, testvér, én könnyezem.
ROMEO	De min?
BENVOLIO	Miattad.
ROMEO	Látod, ez a féktelenség.
	Gyászos szívem mélybe rántja ez a kő,
	S ha tovább tetézed, duplájára nő.
	Szerető szíved olyan súlyos teher,
	Ha nem nyugszol, végképp földre teper.
	A vágy sóhajok csípős füstjét issza,
	Kimossa egyetlen szerelmes szikra,
	Másként könnyek háborgó tengere.
	Vagy letisztult téboly, kifordult epe.
	– Na, Isten áldjon!
BENVOLIO		Itt akarsz hagyni?
ROMEO	Magamat is otthagytam valahol.
	Ez nem Romeo, ő egész másutt jár.
BENVOLIO	Nyögd már ki, hogy kit szeretsz!
ROMEO	Siránkozzak?
BENVOLIO	Azt nem kell. Mondd meg, hogy ki az.
ROMEO 	Olyan vagy, mint egy gyóntatópap a haldoklónál. Ki az, ki az! Meggyónom: egy lány.
BENVOLIO	Tényleg? De majdnem rájöttem. A közelében voltam.
ROMEO	Milyen okos vagy. Ő meg szép.
BENVOLIO	Szép céltáblába könnyen betalálsz.
ROMEO 	Hát tévedsz.
	Rajta nem fog a szerelem nyila,
	Sem szép szavak kitartó ostroma,
	Sem egymásba feledkező szemek,
	Duzzadó tárca őt nem hatja meg,
	Ölét elő nem tárja. Csak annyi kár,
	Hogy ha meghal, szépsége sírba száll.
BENVOLIO 	Őrzi a szüzességét?
ROMEO 	Őrzi.
	A szépség, amit koplaltat a szigor,
	Sok jó reményt, utódot eltipor.
	Egy szép, tiszta szűzlány után járok.
	Ő égbe jut, én meg pokolra szállok.
	Mert szeretni nem tud e szűzi lélek.
	Esküje a halálom: holtan élek.
BENVOLIO 	Akkor tanuld meg elfelejteni.
ROMEO 	Taníts meg nem gondolkodni.
BENVOLIO 	Szabadítsd föl a szemed:
	Láss meg más nőket is!
ROMEO	Az is csak őt juttatja eszembe.
	A szép maszk tündöklő hölgyek homlokán
	Elfeketül, hisz valamit rejteget.
	Az ember, ha megvakul hirtelen,
	A látás emlékét nem felejti el!
	Mutass szép nőket; lábjegyzet marad,
	Mind az ő szépségét magyarázza,
	És csak őt látom tőlük egyre szebbnek.
BENVOLIO	Úgy éljek, találok kezesebbet.

(I. 2.)
Ugyanott‚ később. Jön Capulet‚ Paris és egy szolga

CAPULET 	A törvény éppúgy áll Montague-ra,
	Mint énrám. Két vénembernek csak nem
	Lesz nehéz végre békében maradni.
PÁRIS	Mindketten köztiszteletben álltok.
	Kár, hogy sokáig hadakoztatok.
CAPULET 	Csak ismételni tudom magam, Paris:
	Lányom még idegen a világban,
	Tizennégy év sem szállt el fölötte.
	Hadd múljon el még két-három tavasz‚
	És máris azt mondjuk, kész menyasszony.
PÁRIS	Nála ifjabbak már boldog anyák.
CAPULET	Ki hamar megy férjhez, hamar tönkremegy.
	A föld nyelte el minden reményemet,
	És rajta kívül senkim sem maradt.
	De szerezd meg, öcsém‚ végy erőt szívén,
	Hisz ő, a lányom megy hozzád, nem én.
	Övé a döntés, nem szólhatok bele;
	De ha téged választ, tiéd lesz keze.
	Ma este nálam épp afféle bál van,
	Sok jó barátomat meginvitáltam.
	Mindenkit várok, aki él és mozog –
	Ünnepünk fényét csak emelni fogod.
	A csillagok e bálon földre szállnak,
	Oly szép lesz majd, az ég is belesápad.
	Midőn a tavasz a tél sarkára hág,
	Megleli majd tárgyát az ifjonti vágy.
	Választhatsz sok feslő bimbó közül –
	Kóstolgass, ínyenckedj, hódíts, nézz körül!
	Sok szépség közt az én lányom csak egy:
	Nem nagy szám, tán észre sem veszed.
	No‚ gyere velem! (papírt nyújt át egy szolgának)
	Te nézz szét Veronában;
	Ki név szerint e listán rajta áll,
	Házamban este víg ünnepélyt talál.
Capulet és Paris el.
SZOLGA	Ki név szerint e listán rajta áll. Az meg rajtam áll, hogy követem-e a mondást: cipész maradjon a rőfnél, szabó a kaptafánál, halász az ecsetnél, piktor pedig a hálónál. Ezen viszont az áll, hogy találjam meg, akit ideírt. Olvasásra képes ember után kell néznem. Na, épp jókor.
Belép Benvolio és Romeo.
BENVOLIO	Ugyan már, ember!
	A régi lángot kioltja az új tűz.
	A régi kínt egy másik váltja fel.
	Ha egy irányba pörögsz, elszédülsz.
	Fertőzd valami új méreggel szemed,
	Halála lesz majd az avas réginek.
ROMEO	Egy ellenszer van – köss útilaput.
BENVOLIO	Mire?
ROMEO		A törött lábadra‚ mire.
BENVOLIO	Romeo! Megőrültél?
ROMEO	Nem. De mintha kényszerzubbonyban lennék.
	Magánzárkában, kiéhezve... – Szép jó napot.
SZOLGA	Isten áldja. Könyörgöm, tisztelt úr, ugye képes olvasni?
ROMEO	A sorok közt. Rossz életemből átkot.
SZOLGA	Hát, az talán megy könyv nélkül is. De olyat, amit igazán lát, olyat is tud?
ROMEO	Ha a nyelvet és a betűt ismerem...
SZOLGA	Esze, az van. Isten tartsa meg a jókedvét.
ROMEO	Várj, öcsém, tudok olvasni. (elveszi a levelet) „Signor Martino, feleségével és leányaival; Signor Martino feleségével és leányaival; Anselmo gróf, szépséges húgaival; özvegy Vitruvióné úrasszony; Signor Placentio, kedves unokahúgaival; Mercutio és fivére, Valentine; nagybátyám, Capulet, feleségével és leányaival; szép unokahúgaim, Róza és Lívia; unokaöcsém, Tybalt; Lucio és a bájos Heléna.” – Fényes társaság. (visszaadja a papírt) – És hová tartanak?
SZOLGA	Föl.
ROMEO	Föltartanak?
SZOLGA	Föl, hozzánk. Vacsorára.
ROMEO	Hova hozzánk?
SZOLGA	A gazdámékhoz.
ROMEO	Tudtam. Ezzel kellett volna kezdenem.
SZOLGA	Akkor tudja meg most: gazdám a dúsgazdag Capulet; ha maguk nem a Montague-házból valók, térjenek be egy koccintásra. További jó mulatást! (el)
BENVOLIO	A Capulet-bálon ott lesz...
ROMEO	Róza...
BENVOLIO 	De nem csak ő! Csupa ünnepelt szépség!
	Nézd meg arcukat: elég egy pillantás,
	Hogy hattyúd helyén holnaptól varjút láss.
ROMEO	Ha megtévedne két hívő szemem,
	Vagy ha sírtam, két szemem tévedett,
	A kisírt könny most mind tűzzé legyen,
	És eretnekként máglyán égjenek.
	Szebbet, nála? Még a Nap se látott,
	Mióta perzseli e csúf világot.
BENVOLIO	Szép? No persze. Még szép, hogy nincsen párja,
	Ha két szemed mindenben őt látja.
	Egyikről másikra terjed a tünet:
	Megfertőzi e szép kristálymérleget.
	Helyezd a többi nőt a serpenyőbe –
	Szépsége máris elhalványul tőle.
ROMEO	Megyek. De más szépsége nem kell nekem,
	Elég az, ha benne gyönyörködhetem.
Mindketten el.

(I. 3.)
Capuleték háza. Belép Capuletné és a Dajka

CAPULETNÉ	Hol a lányom, dajka? Eredj, hívd ide!
DAJKA	Már hívtam, esküszöm, arra, hogy
	Szűz voltam tizenkét éves koromban!
	– Kicsim, angyalom! Júlia! Kis szívem!
Belép Júlia.
JÚLIA	Igen, mi kell?
DAJKA	Anyád hív.
JÚLIA 	Itt vagyok, anyám, mit szeretnél?
CAPULETNÉ	Az a helyzet – dajka, menj ki, kérlek!
	Ez nem tartozik rád. Nem, gyere csak
	Vissza! Ha belegondolok, mégis
	Hallanod kéne. Te is tudod, hogy
	A lányom már kész kis hölgy.
DAJKA				Órára
	Megmondom a korát.
CAPULETNÉ 	Még nincs tizennégy.
DAJKA 	A tizennégy fogamra esküszöm,
	Amiből jó, ha négy maradt  nincs annyi.
	Mennyi van még Péter-Pál napjáig?
CAPULETNÉ 	Bő két hét.
DAJKA 	Mindegy; Péter-Pálkor lesz tizennégy.
	Zsuzsi lányommal – Krisztus irgalmazzon
	Lelkének – épp egykorúak voltak.
	No, hát Zsuzsi már a mennyekben van;
	Túl jó volt ő nekem. Mindegy, mondom,
	Szóval Péter-Pálkor lesz tizennégy.
	Akkor, bizony, no – hát jól emlékszem én!
	Tizenegy éve volt a földrengés,
	Akkor választottam el – sose fogom
	Elfelejteni, aznap, épp aznap ,
	Ürömmel kentem be a mellem,
	A galambház alatt ültünk a napon;
	Akkor voltak Mantovában az úrral.
	Nohát, van nekem fejem! Szóval mondom,
	Ahogy mellemről lenyalta az ürmöt
	Ez a kis csacsi, és keserű volt,
	Dühösködött, így rázta a cicim.
	Aztán reccs!  a galambház ránk szakadt.
	Egyéb se kellett, ész nélkül futottam.
	Ennek épp tizenegy éve. – Akkortájt
	Már elindult, sőt, a Szent Keresztre,
	Futkosott, totyogott erre-arra;
	Előző nap beverte homlokát,
	A férjem meg – Isten nyugosztalja –
	Vicces egy ember volt, felkapta:
	Azt kérdi: „Mi van, kislány, orra estél?
	Ha több eszed lesz, esel majd hanyatt is.
	Igaz, Julcsi?” A kis dög meg elhallgat,
	És azt mondja rá: „Aha!” No, lám-lám,
	A tréfából valóság lesz. Esküszöm,
	Ha ezer évig élek, akkor sem
	Felejtem el: „Igaz‚ Julcsi?” – mondja
	A férjem – s a kis dög rábólint: „Aha.”
CAPULETNÉ	Most már elég. Hagyd abba végre, kérlek!
DAJKA 	Jó-jó, de nem bírom ki nevetés nélkül:
	Most is előttem van, bólogat: „Aha!”
	Pedig, esküszöm, akkora púp nőtt rajta,
	Mint egy kakastaréj.
	Csúnya koccanás, sírt is keservesen.
	„Orra buktál?” – kérdi a férjem –, hát
	Esel majd hanyatt is, nagylány korodban.
	Igaz, Julcsi?” „Aha.” És lenyugodott
	A kislány.
JÚLIA		Nyugodj le te is, kérlek.
DAJKA 	Jó, akkor hallgatok. – Áldjon az Isten,
	Sosem szoptattam nálad szebb babát.
	Ha azt megérném még, hogy férjhez mégy –
	Csak ennyit kívánok.
CAPULETNÉ 	Erről is lesz szó. – Mondd csak‚ Júlia:
	Gondoltál már a férjhez menésre?
JÚLIA 	Nem. Ilyen tisztességre még nem.
DAJKA 	Bizony tisztesség.
CAPULETNÉ 	Akkor gondolj rá most. Nálad ifjabbak
	Itt, Veronában, finom úrinők,
	Most már anyák: ha visszagondolok,
	A te korodban én is anya voltam.
	Te meg lány vagy. Nos, akkor röviden:
	Száz szónak is egy a vége:
	A kedves Paris kérte meg kezed.
DAJKA 	Ez aztán a férfi. Nincs is még egy
	Ilyen. Egy igazi viaszfigura.
CAPULETNÉ 	Veronában nem nyílt még szebb virág.
DAJKA 	Bizony, virág, mondom, virág.
CAPULETNÉ 	Mit szólsz? Tudnád szeretni ezt az ifjút?
	Ma este ő is itt lesz a bálon.
	Olvasd az ifjú gróf arcvonásait,
	Lapozd gyönyörrel szépsége könyvét.
	Külön vizsgálj minden egyes vonást,
	Hogyan szolgálja az együttes hatást.
	S mi könyvben tán homályos lenne még:
	Megérted majd, csak nézd meg szép szemét.
	A szerelemnek könyve még kötetlen;
	De szebb lesz, hozzá illő kötetben.
	Fénylő tengerben él a büszke hal,
	Hol finom belsőt finom köntös takar –
	Arany kapocs szép könyvet fénybe zár:
	Díszes tartalomhoz díszes kötés jár.
	És te elvehetsz mindent, amit ad,
	De ettől nem leszel kisebb magad.
DAJKA 	Kisebb, ugyan! Férfitól hízik a nő.
CAPULETNÉ 	Mondd gyorsan: ugye tetszeni fog a gróf?
JÚLIA 	Majd megnézem, persze, csak ha illik.
	És olyan mélyre vetem majd szemem,
	Amennyit te is megengedsz nekem.
Belép Péter.
PÉTER	Asszonyom‚ jön a sok vendég‚ tálon a vacsora‚ keresik a kisasszonyt‚ a konyhán a dajkát szidják‚ minden a feje tetején áll... Rohanok vissza felszolgálni; könyörgöm, jöjjenek.
CAPULETNÉ 	Megyünk. – Júlia, itt a gróf, tudod.
DAJKA	Kicsim, szép éj kövesse szép napod.
Mind el

(I. 4.)
Capuleték háza előtt. Romeo‚ Mercutio‚ Benvolio

ROMEO 	Nos, küldjünk előre valakit, vagy
	Inkább mind egyszerre állítsunk be?
BENVOLIO	Már nem divat az efféle formaság.
	Nem öltözünk Ámornak kendővel
	Szemén, hogy házilag pingált görbe
	Nyilával csúf madárijesztőként
	Rémisztgessük a szegény lányokat.
	Bemagolt prológust se mondunk, amit
	Úgyis csak súgó után makognánk.
	Tartsanak annak, aminek akarnak,
	Mi a táncolókkal tartunk és kész.
ROMEO	Adj egy fáklyát. – Én nem riszálom magam.
	Sötét a kedvem, majd világítok.
MERCUTIO	Nem‚ kedves Romeo, te is táncolni fogsz!
ROMEO	Nem, higgy nekem; a tiétek csinos,
	Könnyű cipő, alkalmas a táncra,
	Nekem most ólomból van a lábam:
	A földhöz szegez, moccanni se bírok.
MERCUTIO	Szerelmes vagy – kérd kölcsön Ámor szárnyait,
	S repülj a sivár konvenciók fölé.
ROMEO	Ahhoz túl mélyre szúrt a fullánkja,
	Hogy könnyű szárnyaival repkedjek;
	Tapodtat se tompa bánatom fölé.
	Agyonnyom a súlyos szerelem.
MERCUTIO 	Nyomd agyon te; gyöngécske lény az, könnyen
	Megnyomod.
ROMEO 		Gyengécske? Szerintem vad,
	Féktelen, és úgy mar, mint a tövis.
MERCUTIO	Ha vad, vadulj be tőle te is; nyomd meg
	Puszta kéjből, és magad alá gyűröd. –
	Kérek az arcomnak egy tokot:
	Egy maszkot a maszknak. (Álarcot tesz fel)
	Nézzék csak az arcomat, hogy beteg:
	Ez a hártya fog pirulni helyettem.
BENVOLIO 	Gyerünk már!
		Zörgessünk, és használjuk a lábunkat!
ROMEO 	Bánom is én, pörögjön ez a cifra,
	Érzéketlen nép a fényes padlón.
	„Aki gyertyát tart, nem veszít a kártyán.”
	Én a gyertyát tartom és figyelek.
	Ez a játék sosem volt túl szép –
	Én meg már kiszálltam.
MERCUTIO 			Ki kell húzni
	Téged ebből a nyúlós iszapból.
	Gyere már, napfényben ég a fáklya!
ROMEO	Ez azért túlzás.
MERCUTIO			Úgy értem, uram‚
	Oly hiába ég‚ mint a napvilágon.
	Azért kell mindent ötször elmondani,
	Hogy mind az öt érzékeddel felfogd?
ROMEO 	Értem, nagyon jó volna bemenni.
	Szerintem meg nem lenne bölcs dolog.
MERCUTIO	Megkérdezhetem, hogy miért?
ROMEO	Álmodtam ma éjjel valamit...
MERCUTIO	Én is.
ROMEO		Igen? És te miről?
MERCUTIO	Arról, hogy álmodni nem való.
ROMEO 				Nem való?
MERCUTIO	Nem való, mert hazugság.
ROMEO				Az lehet.
	De az ágyban fekve valóra váltom.
MERCUTIO 	Akkor értem, Mab királynő volt veled.
	A tündérkurva, aki nem nagyobb
	Alakban bukkan fel, mint egy agátkő
	Városatyák pecsétgyűrűiben.
	Parányi lények húzzák fogatát
	Alvó emberek orrán keresztül.
	A küllője pókok hosszú combja,
	Ernyője szöcskeszárny, és a kerék
	Vágánya finom pókhálószerű;
	Kantár a holdfény lucskos sugara,
	Ostora tücsökláb, a fonatja rost;
	A kocsis egy szúnyog, szürke kabátban,
	Akkora csak, mint egy kerek kis féreg,	
	Mit szűzlány sebes ujjából vakar ki.
	Üres mogyoró a szekér, faragta
	Egy mókus-asztalos vagy egy vén hernyó,
	Ősidőktől bevált ezermesterek.
	És ezen a hintón robban át a szeretők agyán
	Éjről-éjre, és szerelemről álmodnak,
	Udvaronc térdén: és finom bókról álmodik;
	Ügyvédek ujján: és jutalékról álmodnak,
	Asszonyok ajkán: és álmukban csókolóznak.
	Őket meg a dühös Mab gyakran hólyagosra fertőzi,
	Mert a leheletük édes hústól dögszagú.
	Néha meg ott galoppozik egy udvaronc orrán,
	És az álmában öltönyszagot érez.
	Néha tejesmalac farkával
	Ott matat egy alvó pap orrlyukán,
	És egyházmegyéje máris jól tejel.
	Néha átrobog egy katona nyakán,
	És az álmában idegen torkokat metél.
	Roham, spanyol tőr, passado, reggelig tartó ivászat,
	És aztán dobszó és dübörgés a füledben,
	Hogy kiabálsz és fölriadsz, aztán
	Halálra rémülten elmondasz
	Egy-két imát, és visszaalszol.
	Na, ez, ez a Mab, ez a Mab az, aki
	Összebogozza a lovak sörényét
	Éjszaka, és a tündér fürtöket
	Ocsmány, zsíros loknikba süti,
	És ha kifésülik, az nagy veszélyt jelent.
	Ez a vénasszony, aki a szűzlányt,
	Ha háton fekszik, megnyomja álmában,
	És megtanítja, milyen viselősnek lenni,
	Hogy később jó kanca váljon belőle.
	És ő az...
ROMEO	Nyugodj meg, Mercutio. –
	A semmiről beszélsz.
MERCUTIO			Igen, álmokról;
	A tévelygő agyvelőből jönnek,
	Semmi alapjuk, csak a képzelet,
	Az meg hígabb anyag, mint a puszta lég,
	És illékonyabb, mint a könnyű szél,
	Épp csak érinti a fagyos északot,
	S arcát a párás dél felé fordítva,
	Köd előtte, köd utána – volt, nincs.
BENVOLIO 	Ez a szél elfúj téged önmagadtól;
	Meg minket is. Kész a vacsora, és
	Későn érkezünk.
ROMEO 			Félek, túl korán:
	Úgy érzem, valami, ami eddig
	Mozdulatlan várt a csillagokban,
	Éjjel, ezen a bálon indul útnak,
	S hamarosan pontot tesz életemre.
	De ő, aki irányítja sorsom,
	Majd eldönti, hogy merre kell mennem.
	Na, gyerünk be!
BENVOLIO	És peregjen a dob!
Bemennek álarcosan.

(I. 5.)
Csarnok a Capulet-házban. Szolgák

1. SZOLGA	Hol van Hájfej, nem segít leszedni? Egy széket nem tud arrébb tenni – de keresztbe tenni, azt igen.
2. SZOLGA	Mit vársz? Alig egy-két kezes bárány akad köztük, de az ő kezük is büdös.
1. SZOLGA 	Húzzátok el a padokat, át kell rakni a pohárszéket; ügyeljetek az edényekre! Te meg, ha jót akarsz nekem, tégy félre egy kis marcipánt, és ha szeretsz, szólj a kapusnak, hogy engedjék fel a Köszörűs Zsuzsit, meg a Nellit! – Hájfej! Antal!
3. SZOLGA	Itt vagyok, öcsém.
1. SZOLGA 	Órák óta keresnek, hívnak, könyörögnek – egyszóval, elpusztulnak érted odabent, öregem.
3. SZOLGA	Nem lehetek egyszerre két helyen. Föl a fejjel, gyerekek! Egy kis tempó! – A végén úgyis nekünk marad a java.
A szolgák elmennek. Belép Capulet, Capuletné, Dajka, Öreg Capulet, Tybalt, Júlia, szolgák és álarcosok (köztük Romeo, Mercutio és Benvolio).
CAPULET 	Csak vígan, urak! Amelyik lánynak
	Nincs tyúkszem a lábán, annak dolga
	Lesz még veletek. Hohó, kis hölgyek!
	Melyikőtök tagadja meg a táncot?
	Amelyik finnyáskodik, annak biztos
	Visszeres a lába. Na, eltaláltam?
	Isten hozott‚ urak! – Volt idő, mikor
	Én is maszkot viseltem, és suttogó
	Meséket mondtam egy szép hölgy fülébe.
	De ennek már vége, vége, vége!
	Isten hozott, urak! – Ti meg játsszatok! –
	Egy kis helyet! – Gyerünk, lányok, a táncba!
Zene szól, táncolnak.
	Több fáklyafényt! Asztalokat a falhoz!
	Ne szítsd a tüzet, forró a hangulat!
	Számunkra már elmúltak a táncos
	Napok. Mióta is, hogy mi ketten
	Utoljára voltunk együtt bálban?
ÖREG CAPULET	Úgy harminc éve?
CAPULET 	Ugyan már, nincs annyi, nincs annyi!
	Most lesz huszonöt éve, hogy Lucentio
	Esküvője volt; akkor mindketten
	Álarcot viseltünk!
ÖREG CAPULET		Több lesz az már,
	A fia most múlt harminc.
CAPULET				Miről beszélsz?
	Alig pár éve járni sem tudott!
ROMEO (egy szolgához) Mondd, ki az a hölgy, aki ott táncol
	Azzal az úrral?
SZOLGA		Nem tudom‚ uram.
ROMEO	Tőle tanulják a fáklyák, mi a tűz.
	Ékkő, mit az éj az orcájára tűz
	Mint ritka gyöngy egy mór harcos fülén.
	Földi sárhoz nem illik égi fény!
	Fehér galamb, ki hollók közt vonul,
	S a többi szépség mind elhomályosul.
	A tánc után kezét ha megérinthetem,
	Megtisztul tőle tisztátlan kezem.
	Egész idáig szerettem? Tévedés.
	Ma estig nem láttam semmit, ami szép.
TYBALT 	A hangja után ez egy Montague.
	Mi vesz rá egy rabszolgát arra, hogy
	Közénk vegyüljön, álarc mögé bújva,
	És pimasz mosollyal csúfolja ünnepünk?
	Az őseim vérére –
	Nem lenne nagy bűn itt helyben leszúrni.
CAPULET 	Mi van, öcsém, mi nem jó, mi bajod megint?
TYBALT 	Bácsi, bepofátlankodott közénk
	Az ellenségünk, egy gyáva Montague.
CAPULET 	Igen, az ifjú Romeo, na és?
TYBALT 	Na és? A rohadék Romeo.
CAPULET	Nyugodj meg, öcsém, hagyd békén őt is.
	Tökéletes úriember, mit akarsz?
	Egész Verona dicséri, tetszik nekem.
	A város minden kincséért se hagynám,
	Hogy az én házamban kötekedj vele.
	Úgyhogy fékezd magad, ne is figyelj rá.
	Ezt akarom, és te szépen szót fogadsz.
	Legyél vele kedves, ne vágj pofákat.
	Az ilyen arc nem kelt jó benyomást.
TYBALT	Ilyen vendéghez ilyen arc illik.
	Én nem bírom ki, hogy itt van.
CAPULET 				Kibírod.
	Mit képzelsz, kisfiam? Ki fogod bírni.
	Kié ez a ház? Az enyém vagy a tiéd?
	Nem bírod ki. – Megáll az eszem. –
	Felkoncolod a vendégeim talán?
	Botrányt akarsz? Hogy mekkora férfi vagy?!
TYBALT 	De hát, bácsi, ez szégyen.
CAPULET 				Tűnj el innét.
	Egy kicsit szemtelenek vagyunk, nem?
	Tűnj el, tűnj el! Ezt a kis mutatványt még
	Megemlegeted. Ellentmondasz, nekem?
	– Ez az, csak vidáman, szívecskéim! –
	Fogd be a szád, suttyó... – Több fáklyát, több fényt! –
	Szégyen. Majd én befogom a szádat.
	– Gyerünk, mulatni, drága szíveim!
TYBALT	Erőltessétek rám a türelmeteket.
	A zsigereimig beleremegek.
	Jó, én lenyelem! De ami most édes,
	A sok nyeléstől holnapra epés lesz.
ROMEO	Ha meggyalázna ez a hitvány kéz
	Egy szent oltárt, bűnömért vezeklek:
	Ajkam, ez a félszeg zarándok, kész
	Csókkal letörölni nyomát kezemnek.
JÚLIA	Kedves zarándok, ne bántsd a kezed;
	Ha mit tesz, csak buzgó áhítat;
	A szenteknek is adott kezet az Úr,
	Azzal váltanak kegyes csókokat.
ROMEO	És szájat vajon nem adott nekik?
JÚLIA	Adott, de csak imádkoznak vele.
ROMEO	Nem, drága szent, a kezet követik;
	Ha meghallgatsz, az irgalmad jele.
JÚLIA	A szent csak áll, bár minden imát kedvel.
ROMEO	Csak állj, míg ajkam feloldozást nem lel.
	Ajkam a tiédtől így lesz bűntelen.
JÚLIA	De így most az én számon van a bűn.
ROMEO	Tényleg? Ha zavar, vissza is vehetem.
	Lehet? Úgy értem...
JÚLIA	Te tankönyv alapján csókolsz?
DAJKA	Anyád akar veled beszélni, kicsim.
Júlia el.
ROMEO	Az anyja? Ki az anyja?
DAJKA			Ki lenne,
	Kedvesem? Ő az úrnő itt a házban.
	Nagyon bölcs asszony. Én szoptattam a lányt.
	Aki megkapja, föl se fogja, hogy
	Mi hullott az ölébe.
ROMEO			Capulet!
	Az ellenségnek adtam lelkemet.
BENVOLIO	Gyerünk, öcsém!
	Eleget mulattunk, lesz még alkalom.
ROMEO	Én is ettől félek. Agyő, nyugalom.
CAPULET	Hová szaladtok? Nem megy haza senki!
	Sok-sok tánc van hátra, maradt ital is!
	Nem? Hát akkor... nagyon szépen köszönjük,
	Drága urak, köszönök mindent. Jó éjt.
	Fáklyákat ide! Gyerünk, későre jár.
	Szívecskéim, én is elteszem magam. (El)
JÚLIA	Gyere ide, dadus. Mondd csak, ki az ott?
DAJKA	Az öreg Tiberio úr fia.
JÚLIA	És aki épp most lép ki az ajtón?
DAJKA 	A fiatal Petrucchio‚ azt hiszem.
JÚLIA	És az, aki egész este nem táncolt?
DAJKA	Fogalmam sincs.
JÚLIA	Menj, és kérdezd meg, jó?
	Ha nős: a sírom lesz nászi ágyam.
DAJKA	Romeo. Montague:
	A szörnyű ellenség egyetlen fia.
JÚLIA	Az első szerelmem – és gyűlöletből fakad.
	Korán láttalak, későn mutattad meg magad.
	Érthetetlen csoda ez az egész szerelem,
	Hogy épp halálos ellenségem szeretem.
DAJKA	Mi ez‚ kis szívem?
JÚLIA	Egy vers. Az egyik táncosom mondta.
Kintről kiáltás: „Júlia!”
DAJKA	Na! Mit bámészkodsz? Mind elmentek haza.
Mind el.

MÁSODIK FELVONÁS

KÓRUS 	A régi vágy halálos ágyban fekszik,
	Örökébe lépett a friss szenvedély.
	Júliával már senki sem vetekszik,
	A régi láznak emléke sem él.
	Most szeretik Romeót, ő is újra ég,
	Egymást bűvölik az iker-szemek:
	A fiú lángol a vélt ellenségért,
	A lány a végzettel dacolva szeret.
	Ellenség Romeo – utat nem talál,
	Hogy szerelmi esküket leheljen.
	És hiába is szerelmes a lány,
	Nincs rá mód, hogy kedvesére leljen.
	Ha erős a vágy, a föld is kimozdul.
	Elmúlik a rossz, és minden jóra fordul.

(II. 1.)
Capuleték háza mellett. Jön Romeo

ROMEO 	Hogy lépjek tovább, ha lelkem itt marad?
	Keresd, nehéz Föld, új középpontodat.
Elrejtőzik. Belép Benvolio és Mercutio
BENVOLIO 	Romeo! Hé‚ öcsém!
MERCUTIO			Okos gyerek ez:
	Réges-rég lefeküdt aludni.
BENVOLIO	Nem-nem, itt futott a sövény mentén.
	Beugrott a kertfalon. Hívd ide!
MERCUTIO 	Sőt, megidézem. Romeo! Holdkóros!
	Elborult elme! Őrült! Hősszerelmes!
	Jelenj meg itt egy sóhaj képében!
	Csak egyetlen rímet, és boldog leszek.
	Üvöltsd, hogy „Jaj, nekem!”, vagy „Ámor – mámor”,
	Vagy „éj – kéj”, vagy „gyönyör – csömör”!
	Szólj egy jó szót Vénusz keresztanyánknak.
	Gyalázd vak fattyát, az íjász Cupidót,
	Hisz királyokat késztet arra, hogy
	Ócska szajhákért bolonduljanak.
	 Nem hall, nem moccan, nem beszél. 
	Meghalt szegény majom. Meg kell idéznem.
	Megidézlek a te Rózád nevében.
	Izzó szemére, ívelt homlokára,
	Skarlát ajkára, remegő térdére,
	Kecses lábfejére, hosszú combjára,
	Meg arra, mi azzal ott határos –
	Jelenj meg, szellem, tested köntösében.
BENVOLIO 	Ha tényleg hall téged, nem fog örülni.
MERCUTIO 	Ennek, barátom? Azzal bántanám meg,
	Ha egy apró törpét növesztenék
	Szerelme ölébe, s az ott furcsán
	Meredezne, míg a kislány meg nem
	Dolgozza, s le nem békíti. Ez volna
	Gonoszság. Ez a kis szellemidézés
	Kedves és baráti: a babája
	Nevében szólítom őt, hogy végre
	Idemeredezzen.
BENVOLIO 	Gyerünk már, elrejtőzött a fák közt, hogy
	Nászra lépjen a nedves éjszakával.
	Vak a szerelme, sötétségre vágyik.
MERCUTIO 	Ha vak a szerelem, elvéti a célt.
	Valami barackfa alatt üldögél,
	Miközben arra vár, hogy szerelme
	Lédús gyümölcsként cuppogva nyíljon szét.
	Ó, Romeo, bár várna rád széttárt
	Izével, te meg volnál a kemény mag.
	Jó éjt, Romeo. Én ágyamba térek;
	Ez a lucskos föld túl kemény nekem.
	Megyünk?
BENVOLIO 		Menjünk; ez végképp elveszett.

(II. 2.)
Capuleték kertje. Romeo

ROMEO	Kit seb nem érhet, az más sebén nevet.
Júlia megjelenik az ablakban.
	De milyen fény dereng az ablakon?
	A napkelte az, és Júliám a nap!
	Süss fel, szép nap, öld meg az irigy holdat;
	Hisz betegre fakult már a haragtól,
	Hogy te, a szolgálója, százszor szebb vagy nála.
	Ne légy a cselédje, irigykedik rád.
	Szűz-ruhája sápadt és színtelen,
	Bolondok hordanak ilyet – dobd le már.
	Itt az én hölgyem. Az én szerelmem.
	Bár tudná, hogy az... – Máris beszél hozzám,
	Bár semmit se mondott; beszélget a szeme.
	Nevetséges vagyok; nem hozzám beszél.
	Az ég két legszebb csillagának talán
	Dolga van, és megkérték, hogy szemével
	Ragyogjon helyettük, míg ők messze járnak.
	És ha csillagok helyén ragyogna
	Két szeme, és arcán a csillagok?
	Tündöklő arca megszégyenítené
	A fakó égitesteket, ahogy
	A lámpafényt sápasztja el a nap.
	Szeme felizzítaná a mennyboltot,
	Hogy dalra kelnének tőle a madarak,
	Mert azt hinnék, nincs többé éjszaka.
	Nézd, hogy hajtja arcát kis kezére!
	Bár én lennék a kesztyű két kezén,
	Hogy érinthetném azt az arcot!
JÚLIA 	Jaj nekem!
ROMEO 		Beszél – beszélj tovább, angyal!
	Szép vagy, mint az Isten szárnyas hírnöke,
	Kit tágra nyílt szemmel, égre bandzsítva
	Bámul a sok halandó,
	Hogy lomhán úszó felhőkből kibukkan,
	És átszeli a ringó levegőt.
JÚLIA	Ó‚ Romeo‚ mért vagy te Romeo?
	Tagadd meg az apád, tagadd meg neved!
	Vagy ha nem, csak esküdj édesemnek,
	És én nem leszek Capulet többé!
ROMEO	Hallgassam tovább? Vagy mondjak valamit?
JÚLIA	Csak neved ellenségem‚ te nem vagy az.
	Te – önmagad vagy, és nem egy Montague.
	Mi az a Montague? Se nem kéz‚ se nem láb,
	Se nem kar‚ se nem arc‚ se semmi más,
	Ami még a férfiakhoz tartozik. –
	Legyen más neved! Mi van egy névben?
	Amit mi úgy hívunk, hogy rózsa,
	Az más néven se kevésbé illatos.
	Ha Romeót se hívnák Romeónak,
	Név nélkül is megtartaná e szép
	Tökéletességet. Akkor meg dobd el!
	S ezért a névért – hisz nem is a részed –
	Vedd el egész önmagam!
ROMEO				Szavadon foglak.
	Mondd azt, hogy szerelmem – újrakeresztelsz,
	És mostantól nem vagyok Romeo.
JÚLIA	Milyen ember vagy te, hogy a sötétben
	Megbújva egy lány titkai után leskelődsz?
ROMEO	Egy név nem mondhatja el, ki vagyok.
	Én már utálom a nevem, drága szent.
	Írjuk le, és tépjük szét.
JÚLIA	Még nem ittam be száz szavadat sem,
	Ez a hang mégis ismerősen cseng.
	Nem Romeo vagy? És nem Montague?
ROMEO	Egyik sem, drága, ha te nem akarod.
JÚLIA 	Mondd, hogy jöttél be hozzánk‚ és miért?
	Magas a fal, és megmászni nehéz,
	Halálod ez a hely – mert hisz tudjuk,
	Ki vagy –, ha egy rokonom itt talál.
ROMEO 	A szerelem könnyű szárnya repített.
	A szerelmet nem zárják ki kőfalak;
	És megkísérli azt, mit megtehet.
	A rokonaid nem árthatnak nekem.
JÚLIA	De ha itt találnak, meg fognak ölni!
ROMEO	Ó‚ a szemedben több veszélyt látok,
	Mint húsz kivont kard; nézz rám kedvesen,
	És elvonulnak ellenségeim.
JÚLIA	Jaj, a világért, meg ne lássanak!
ROMEO	Magamra húzom az éjszakát, ha kell.
	És ha nem szeretsz, hát találjanak rám!
	Inkább haragjuk végezzen velem,
	Mint a sóvár, szüntelen vágyakozás.
JÚLIA	De ki mutatta meg az utat?
ROMEO	A szerelem. Ő tanácsot adott,
	Én meg két szemem adtam át neki.
	Nem vagyok hajós, de ha messzebb volnál,
	Mint a legmesszibb tenger mosta part,
	Akkor is útra kelnék ilyen áruért.
JÚLIA	Tudod, az éj álarca van az arcomon,
	Különben szégyenpír borítaná azért,
	Amit kihallgattál most itt, éjszaka.
	Szívesen játszanám a szemérmest,
	Bárcsak, bárcsak letagadhatnék mindent,
	Amit mondtam – de hagyjuk az illemet.
	Szeretsz? Tudom, azt mondod majd, „igen”.
	Én hiszek neked...
	Meg is esküdhetsz, legfeljebb megszeged:
	A szerelmi eskükön, azt mondják,
	Csak nevet Zeusz. – Romeo, kedves‚
	Ha tényleg szeretsz, mondd ki most őszintén!
	Ha meg azt hiszed‚ máris meghódítottál,
	Dacos leszek és nemet mondok.
	De csak hogy udvarolj, csak azért!
	Tudom, szép Montague, én túl gyengéd vagyok.
	Most biztos azt hiszed, hogy könnyen engedek.
	De bízz bennem, uram, és őszintébb leszek,
	Mint akik ügyesen kelletik maguk.
	Én is ezt akartam, bevallom,
	De te kilestél. Bocsáss meg nekem,
	És ne hidd könnyű szerelemnek, kérlek,
	Mit az éjszaka most fölfedett neked.
ROMEO	A fénylő holdra, arra esküszöm,
	A fákra feszülő ezüstös íjra...
JÚLIA	Jaj, ne esküdözz a holdra, arra
	Az állhatatlan holdra. A hold, az
	Havonta változtatja arcát. Olyan
	Változékony lesz majd szerelmed is.
ROMEO	Akkor mire?
JÚLIA		Egyáltalán ne esküdj.
	Vagy ha akarsz: esküdj saját magadra:
	Akit bálványimádó lelkem istenít.
	Akkor mindent elhiszek.
ROMEO			Ha szerelmem...
JÚLIA	Nem, mégsem, inkább ne legyen eskü!
	Örülök neked, de ez az éjféli
	Alkudozás nem tetszik. Olyan gyors,
	Rögtönzött, elhamarkodott. Mint a
	Villám: mire kimondod, „Villámlik”,
	Vége van. Jó éjt‚ jó éjt. Ez a nyár
	Fakasztotta bimbó, ha újra látlak,
	Dús virágba borul, hidd el. Jó éjt, jó éjt.
	Legyen olyan édes álmod, amilyen
	Édeset csak kívánhat a lelkem.
ROMEO	Most így menjek el?
JÚLIA			Mit szeretnél első
	Éjszaka?
ROMEO		Szerelmi vallomást, az
	Enyémért cserébe. Én már adtam.
JÚLIA	Már kaptál. Anélkül, hogy kérted volna.
	Bár visszavonhatnám.
ROMEO			Miért, kedves?
JÚLIA	Hogy megint először adhassam neked.
	Visszavenném, de mennyi van belőle!
	Ami hozzád köt, olyan végtelen,
	Amit érzek, olyan mély, akár a tenger.
	Adhatok belőle‚ annál több marad‚
	Mert mindkettő határtalan.
A dajka hangja bent.
				Zajt hallok.
	Ég áldjon‚ kedves! – Megyek már‚ dadus! –
	Légy hű‚ édes Montague! Maradj egy
	Kicsit: rögtön itt leszek.
Bemegy a szobába.
ROMEO 			Áldott, áldott
	Éjszaka. Én félek – éjszaka van;
	Az egész csak álom, túl hihetetlen,
	Hogy valóság legyen.
Júlia visszatér.
JÚLIA	Még két szó‚ édes‚ aztán tényleg jó éjt.
	Ha tisztességes a szándékod, és
	Házasságra gondolsz, üzend meg azzal‚
	Akit majd holnap elküldök hozzád,
	Hol és mikor legyen a szertartás.
	Én lábadhoz terítem mindenem,
	És követlek, uram, akárhová.
A dajka hangja bent:	„Kis szívem!”
	Máris, máris!
	De ha másra gondolsz‚ nagyon kérlek...
A dajka hangja bent:	„Kis szívem!”
	Igen, megyek már! – Akkor hagyd abba ezt,
	Hadd maradjak magam. Reggel üzenek.
ROMEO	Isten engem...
JÚLIA	Jó éjt! Ezerszer is jó éjszakát! (El)
ROMEO	Ezerszer sötét‚ ha te már nem vagy itt!
	Futsz a kedveshez, mint vakációzó
	Diák, a búcsú meg – mint az évnyitó.
Júlia visszatér.
JÚLIA	Pszt! Romeo! – Ó‚ hogy csak suttogok‚
	Mint solymász‚ hogy madarát visszacsalja.
	Pedig most Ekhó barlangját bezúznám‚
	És addig üvölteném, hogy Romeo‚
	Míg a visszhang is berekedne tőle.
ROMEO	Ő az – nevemen szólít a kedves.
	Milyen lágy a szeretők hangja éjjel,
	Az értő fülnek mennyei zene.
JÚLIA	Hány óra tájt küldjek majd válaszért?
ROMEO	Reggel kilenckor.
JÚLIA	Nem késem el! Húsz év addig nekem!
	Elfelejtettem, miért hívtalak vissza.
ROMEO	Hadd álljak itt, amíg eszedbe jut!
JÚLIA	Ha maradsz, még inkább elfelejtem,
	S csak arra gondolok, milyen jó veled.
ROMEO	Maradok. Felejts el mindent. Én is
	Elfelejtem, hogy van másik otthonom.
JÚLIA 	Mindjárt megvirrad, szeretném, ha mennél.
	És mégse messzebb, mint egy gyermek
	Kismadara, kit ujjáról enged
	Felugrani egy-egy rebbenésre,
	Aztán selyemzsinórján visszarántja‚
	Mert boldog és irigyli, hogy szabad.
ROMEO	Szeretnék a madarad lenni.
JÚLIA	Én is szeretném.
	De úgy szeretgetnélek ‒
	Még megölnélek vele. Jó éjt, jó éjt!
	A búcsú olyan édes kínban telik:
	Szüntelen jó éjt kívánnék reggelig. (El)
ROMEO	Szívedre álom, könnyű béke szálljon:
	Bár én lennék ott – kerülne az álom.
	Inkább gyóntatóatyámhoz megyek,
	Hogy szerelmemhez nyújtson segédkezet. (El)

(II. 3.)
Lőrinc barát cellája. Lőrinc barát kosárral jön

LŐRINC BARÁT	Mosolyog a szürke fényű reggel,
	Ez váltja fel a tompa éjszakát.
	Keleten a felhők megszűrik a fényt,
	És a foltos sötétség, mint egy részeg
	Tántorog az új nap, a tűzkerék elől.
	Most, mielőtt égő szemét kinyitná,
	Hogy felszárítsa az éjszaka lucskos
	Harmatát, nekem meg kell töltenem
	Mérges füvekkel, dús nedvű virággal
	Ezt a kis kosarat.
	A tenyészetnek anyja, sírja is a föld.
	Amit méhe megszült, később elnyeli.
	És méhéből sokféle gyermek fakad,
	De egy emlőt szopunk mindannyian.
	Sokféle haszonnal kecsegtet a sok,
	Szemre mind ugyanaz – s mind mennyire más!
	Hatalmas a végtelen kegyelem, mi
	Fűben, növényben, kőben tükröződik.
	Nem szül világra olyan sarat a föld,
	Ami különös célt ne szolgálna majd.
	És megszűnik a jó, ha visszaélsz vele,
	Mert saját természete ellen fordul.
	Hibásan alkalmazott erény könnyen
	Bűnre válik, és bűnt is szentesít a tett.
	Ez a kis virág ártatlan burkában
	Mérget rejt – s ha akarom, orvosság.
	Szagold: kábító gyönyörtől ittasulsz,
	Kóstold meg – minden érzéked leáll.
	Táborozik két ellenséges király
	Emberben, növényben egyaránt:
	A Kegyelem és a Kegyetlenség.
	S ha gyökeréhez a rossz utat talál,
	Ott burjánzik a rák, s tort ül a Halál.
Belép Romeo.
ROMEO	Jó reggelt, atya!
LŐRINC BARÁT		Benedicite!
	Fiam, beteg lélekre vall ily korán
	Búcsút mondani a kényelmes ágynak.
	Jó – egy elhasznált embernek karikás
	A szeme, mert kerüli az álom.
	Egy gondtalan ifjú lelket viszont
	Az arany álomnak kell ringatnia.
	Ez a hajnali óra arról győz meg,
	Hogy fölzavart téged a nyugtalanság,
	Vagy ha nem, csak egy dolog maradt:
	A mi Romeónk le sem feküdt az éjjel.
ROMEO 	Hogy úgy van! Viszont a legédesebb
	Pihenésben volt részem.
LŐRINC BARÁT 	Isten bocsássa meg,
	Csak nem sub rosa voltál?
ROMEO 	Hogy Róza alatt? Ugyan már, atya,
	Már el is felejtettem ezt a nevet.
LŐRINC BARÁT 	Íme, az én szép fiam, akiben
	Gyönyörködöm. De akkor hol voltál?
ROMEO	Elmondom én, nem kell annyi kérdés.
	Az ellenséggel mulattam az este,
	És az egyikük szíven is talált.
De én is eltaláltam őt; és kettőnk
	Gyógyulása rajtad áll vagy bukik.
	Nincs bennem gyűlölet, hiszen, látod,
	Ellenségemért is közbenjárok.
LŐRINC BARÁT	Ha egy gyónást rejtvényekben kapok,
	Rejtvényben adok bűnbocsánatot.
ROMEO	Jó. A gazdag Capulet-lányt szeretem.
	Beleszerettem, és ő is szeret.
	Mindez hol, mikor, hogyan történt, hogy
	Kaptunk sebet és gyógyítottuk egymást,
	Majd elmondom később. De most könyörgöm,
	Adj össze minket még ma délután.
LŐRINC BARÁT 	Hűha, hát ez nem csekély változás.
	És Róza, akit imádtál? Vége?
	Aki fiatal, csak szemével szeret.
	Jézusom, mennyi könny öntözte érte
	Beesett arcodat! Mennyi sós víz ment
	Veszendőbe idényszerelmedért,
	És te még csak bele sem kóstoltál!
	Sóhajaidtól köd gomolygott már
	Verona felett. Fülemben csengenek
	Még régi nyavalygásaid. Nézd csak –
	Pilládon ott ragadt egy régi könnycsepp,
	Felszáradni sem volt még ideje.
	Ha mindez valóban te voltál,
	És a te bánatod, akkor te és a bánat
	Rózáért voltatok. Mi történt?
	Megváltoztál? Akkor mondd utánam:
	„Mert gyengék a férfiak, a nők buknak mindahányan.”
ROMEO 	De hát te mondtad folyton, ne szeressem.
LŐRINC BARÁT 	Én csak azt mondtam, ne rögeszmésen.
ROMEO 	Azt is mondtad, temessem el szerelmem.
LŐRINC BARÁT 	De nem azért, hogy sírjából egy újat
	Áss elő!
ROMEO		Könyörgöm, hagyj már békén.
	Akit most szeretek, szerelemért
	Szerelmet ad, nem úgy, mint a másik.
LŐRINC BARÁT 	Ó, ő pontosan tudta, hogy szerelmed
	Iniciálé csupán, nem teleírt könyv.
	Jó, legyen. Egy okból segítek neked;
	Talán ez a szövetség nyugalmat hoz
	A harag és a gyűlölet helyett.
ROMEO 	Jó, csak siessünk, meddig állunk itt!
LŐRINC BARÁT 	Lassan – ki rohan, rendszerint fölbukik.

(II. 4.)
Utca. Délelőtt

MERCUTIO 	Hol az ördögbe van ez a Romeo? Haza se ment éjszakára?
BENVOLIO	Az apjához nem. Beszéltem az emberével.
MERCUTIO	Ez a sápadt, halvérű bábu, ez a Róza, egészen megőrjíti.
BENVOLIO	Tybalt meg‚ az öregúr unokaöccse‚ valami levelet küldött neki az apja házához.
MERCUTIO	Lefogadom, hogy kihívás!
BENVOLIO	Majd megfelel neki.
MERCUTIO	Aki írni tud, az nyilván meg tud felelni egy levélre.
BENVOLIO	De ő a levélírónak felel meg. Már amennyiben a levél nem felel meg neki.
MERCUTIO	Szegény Romeót már úgyis megölték: mellbe döfte egy fehér csirke fekete szeme. Átlőtték a fülét egy édesbús sanzonnal. Egy pucér seggű fattyú a szíve közepébe nyilazott. Most így álljon ki Tybalttal?
BENVOLIO	Miért‚ ki az a Tybalt?
MERCUTIO	Nem csak afféle macskaherceg, megnyugtatlak. Egy illemtanár haláltmegvető bátorságával vív, úgy, ahogyan te kottából énekelsz megtartja a ritmust, mértéket, ütemre dolgozik. Ügyel a legkisebb szünetre is, egy-kettő-három, és máris ott kaparászik a szíved körül. Selyemgombok profi mészárosa, egy párbajhős, egy párbajhős! Ötcsillagos úriember, csalhatatlan szakértője az első- és másodrendű sértéseknek. Ó, az a halhatatlan passado! A punto reverso! Az az utánozhatatlan hai!
BENVOLIO 	Mi bajod?
MERCUTIO 	A vérbaj zabálja föl az ilyen affektáló, nyálas, bizarr, beképzelt, csinált szarjankókat! Ezeket a most divatba jött hangsúlybajnokokat! „Istenem, de ciki penge! Istenem, de ciki alak! Istenem, de ciki nő, cuki nő, de ciki!” Nem siralmas dolog, hogy minket is megfertőztek ezek a külföldi legyek, ezek a divatbuzik, ezek a párdonmadámok, akik már szarni se tudnak egy rendes vécén, csak egy budoárban, és ahogy csacsogják, hogy merszi, merszi, merszi, merszi...
Belép Romeo
BENVOLIO 	Itt jön Romeo.
MERCUTIO	Ez már csak egy Rom. Most már csak rossz szonettekben képes beszélni, Petrarca Laurája az ő szíve hölgye mellett konyhásnéni; mégis, egy fokkal jobb verseket írtak róla. Dido dugó, Kleopátra etnikum, Heléna és Héro hetérák és halaskofák Thisbének, annak szürke a szeme, de az meg nem tartozik ide. Bon jour, senor Romeo. Gyáva franciának francia köszönés jár.
ROMEO	Miért vagyok én gyáva – monsieur?
MERCUTIO	Mert tegnap ott hagytál minket a képnél.
ROMEO	Milyen képnél hagytalak titeket?
MERCUTIO	Faképnél, barátom.
ROMEO 	Ne haragudj, Mercutio, nyomós okom volt rá.
MERCUTIO	Szóval megnyomtad végre?
ROMEO	Hű, de kemény vagy.
MERCUTIO 	De neked azért keményebb, nem?
ROMEO 	Úgy gondolod, ez jól áll neked?
MERCUTIO	Miért, neked nem áll? Ez a baj?
ROMEO	Neked mindenről ez jut eszedbe?
MERCUTIO	És te még mindig hátulról teszed be? – No, és tetszett a bál?
ROMEO	Felfordul tőled a bél.
MERCUTIO	Ebből hiányzik az él.
ROMEO	Mercutio humorának lába kél.
MERCUTIO	Vaktában lődözöl. Ez a cél?
ROMEO	Neked meg túl magas a léc.
MERCUTIO	Mert te akkora mesterlövész vagy. De kire célzol?
ROMEO	Te kire célzol?
MERCUTIO	Rád.
ROMEO	De miért vaktölténnyel?
MERCUTIO	Segíts ki‚ Benvolio‚ nem bírom ezt a tempót!
ROMEO	Rossz lóra tettél.
MERCUTIO	A tiéd meg levetett a hátáról.
ROMEO	De legalább nem veszem fel más levetett vicceit.
MERCUTIO	És levetett nőit? Bár a te eseted úgyis inkább a liba.
ROMEO	Ez szarvashiba.
MERCUTIO	Azt szeretnéd, hogy megint felszarvazzanak?
ROMEO	Esélyem sincs rá. Nem vagyok akkora bika, mint te.
MERCUTIO	Nem is, hanem a vadbarmok legnagyobbika.
ROMEO	Na, ez egész jó.
MERCUTIO	Köszönöm, mester. Jól van‚ Romeo‚ most vagy megint a régi! Mintha lassan megint társas lény válna belőled. Az ilyen szerencsétlen epekedők addig bámulják a holdat, amíg el nem botlanak egy kis lyukban.
BENVOLIO	Elég‚ elég! Lyukat beszélsz a hasunkba.
MERCUTIO	Fenéket, épp hogy be akarom tömni.
BENVOLIO	Romeo is be akarja tömni, azért nem tágít.
MERCUTIO	De hiszen, ha betömi, akkor tágítja is, nem?
BENVOLIO	Az a baj, hogy túl kicsi a dugód.
MERCUTIO 	Kicsi lukhoz kicsi dugó illik. Megnyugtatlak – nyílás még nem fogott ki rajtam. De ennek itt még nem hatoltam eléggé a mélyére.
Belép a Dajka‚ Péterrel‚ a szolgájával.
ROMEO	Visszafogott elegancia.
MERCUTIO	Jézusom, egy vitorla.
BENVOLIO	Kettő: egy szoknya – egy nadrág.
DAJKA	Péter!
PÉTER	Tessék parancsolni.
DAJKA	A legyezőmet, Péter!
MERCUTIO	Péter, kedves Péter, tényleg takard el az asszonyod. A legyeződ sokkal szemrevalóbb.
DAJKA	Szép jó reggelt, urak.
MERCUTIO	Adjon Isten jó delet‚ hölgyem!
DAJKA	Már dél van?
MERCUTIO	Bizony, kislány, ott az a strici napóra, nézd, milyen mereven áll a lőcse.
DAJKA	Hú, az istenit! Milyen ember az ilyen?
ROMEO	Olyan‚ akit azért teremtett a jóisten, hogy önmagát rongálja.
DAJKA	„Önmagát rongálja.” Aha. – Hát azt meg tudnák-e mondani‚ hol találom a kis Romeót?
ROMEO	Én megmondhatom. De ha még sokáig keresed, megnő a kis Romeo. Addig sajnos nem szolgálhatok nagyobbal.
DAJKA	Nem baj.
MERCUTIO	Nem baj! A bölcs asszonyok tudják, hogy nem a méret számít.
DAJKA	Ha te vagy az‚ volna egy-két szavam bizalmasan.
BENVOLIO	Szobára viszi! Én mondom, szobára viszi!
MERCUTIO	Ez az! Kerítőnő! Kerítőnő! Persze!
ROMEO	Te minek örülsz?
BENVOLIO	Madárnak?
MERCUTIO	Madárnak? Itt csak egy hülye tyúk van. (énekel)
Itt ez a vén tyúk!
Súgd meg‚ hogy kell-e?
Vastag a combja‚
Száraz a melle.
Nyammog a szája,
Legyen más babája,
Szikkadt mazsola,
Itt ne lőj kapura.
	Gyere haza‚ Romeo. Ma nálatok ebédelünk.
ROMEO	Majd utánatok megyek.
MERCUTIO	Kezit csókolom. Nem a néniről énekeltem. A néni egy Szűz Mária. (énekel) Ó, Mária, ó, Mária!
Mercutio‚ Benvolio el.
DAJKA	Agyő. Mondd, mi a trágyát evett ez az ember, hogy ennyire mocskos tőle a szája?
ROMEO	Rendes ember ez, dadus, csak nagyon szereti hallgatni magát. Többet beszél egy perc alatt, mint amennyit mozog egy hónapban.
DAJKA	Csak szóljon be nekem, majd én elkapom a micsodáját, akárhogy kicsattan is. És bevállalnék még vagy húsz ilyet. A gyáva gazember! Nem vagyok én a macája. Nem vagyok én a ringyója. Te meg csak állsz, és engeded, hogy bárki gazember rám másszon?
PÉTER 	Azt az egyet nem láttam‚ hogy magára mászott volna. Különben esküszöm‚ kirántom én a hüvelyéből. Kiállok én az igazságért‚ úgy‚ mint bármilyen más férfi, bármikor részt veszek egy jó kis verekedésben.
DAJKA	Úgy felizgatott ez az ember, esküszöm, minden tagom reszket! A piszok gazember! Tehát, fiam, egy szóra. A kis úrnőm megbízott, hogy kérdezősködjem utánad. Namármost azt, amit üzent, azt én nem fogom átadni. Először is én azt mondom neked, ha meghintáztatod, ha bolondot csinálsz belőle, értjük egymást? Az nagyon gyalázatos dolog volna. Értjük egymást? Mert a kis úrnőm még gyerek, és ha több vasat tartasz a tűzben, akkor az bűn, bárkivel szemben, és te egy alja ember vagy!
ROMEO 	Isten áldja meg a kisasszonyodat. És én... és én nem... Mondd meg...
DAJKA 	Édesem, persze, hogy megmondom. De boldog is lesz a kis szívem.
ROMEO 	Mit? Még végig se mondtam.
DAJKA 	Hogy megesküdtél. És elmondom neki, igen, hogy milyen tökéletes úriember vagy.
ROMEO 	Kérd meg, intézze úgy, hogy délután gyónni menjen Lőrinc baráthoz. Ő majd összead minket. Tessék, ezt a fáradságodért.
DAJKA 	Jaj, ugyan már.
ROMEO 	Tedd csak el.
DAJKA 	Szóval délután? Ott lesz.
ROMEO	És legyél, kérlek, a kolostor mögött.
	Egy órán belül ott lesz egy barátom,
	Egy létrával – nem, egy kötélhágcsóval,
	Mely boldogságunk büszke árbocára
	Segít föl engem titkos éjszakán.
	Isten veled; bízz bennem, ne aggódj.
	Isten veled; köszöntöm a kis úrnőd.
DAJKA 	Áldjon meg az Isten! Csak még egy szót.
ROMEO 	Igen?
DAJKA	Hallgat az embered? Hát nem tudod,
	Hogy két ember titka már nem titok?
ROMEO	A barátom, az hallgat, mint a sír.
DAJKA 	Tudod, az én életem a legtündéribb kis nő a világon. Uram Istenem, amikor még olyan kis hablatyoló volt... – van is egy gazdag fiú a városban, ez a Paris, aki szívesen belekóstolna, de az én kis lelkem hamarabb fekszik egy varangyos békával. Néha azzal ingerlem, hogy épp neki való – akkor meg olyan sápadt lesz, mint a fal. – A „rózsa” meg a „Romeo” ugyanazzal a betűvel kezdődik, ugye?
ROMEO	Igen, mindkettő r-rel, de mit akarsz ezzel?
DAJKA	Hát akkor kutyanév az a Romeo... „Rrrr... Rrrr...” Nem, én tudom, valami egész mással kezdődik az. – Romeo... A kis úrnőm nagyon szép verseket tud mondani rólad, meg a fekete rózsáról. Örülne a szíved, ha hallanád.
ROMEO	Mondd meg neki, hogy szívből...
DAJKA 	Megmondom, ezerszer is megmondom.
Romeo el.
	Péter!
PÉTER 	Tessék parancsolni!
DAJKA 	Péter, kérlek, tartsd a legyezőm, indulunk. És szedd a lábad.
Mind el.

(II. 5.)
Capuletéknél. Júlia

JÚLIA	Kilenc órakor küldtem el a dadust‚
	És azt mondta‚ fél óra múlva itt lesz.
	Nem találta meg? Á, azt nem hiszem.
	De sánta! Mért nem lehet a gondolat
	A szerelem hírnöke, hogy szárnyakon
	Suhanna, tízszer gyorsabban, mint ahogy
	A nap űzi el árnyékát a dombról?
	Vénusz kocsiját gyors galambok húzzák,
	És ott van Cupido is – ő meg repül...
	A nap elérte már útjának felét:
	Kilenctől délig, három hosszú óra.
	Jaj, ha tudná, mi az, hogy szenvedély,
	Pattogna köztünk, mint a teniszlabda,
	Adogatnánk egymásnak gyors szavakkal,
	A kedvesem, meg én. –
	Ebben a házban mindenki olyan
	Nehézkes, lassú, tompa és öreg,
	Olyanok, mintha nem is élnének.
Jön a dajka Péterrel.
	Na, itt van. Istenem! – Jaj, édes dadus,
	Mi újság van? Beszéltetek? – Küldd már el
	Ezt az embert!
DAJKA			Péter‚ várj a kapunál.
Péter el.
JÚLIA	Na, mi van, édes-édes daduska?
	Szent Ég! Hogy te milyen szomorú vagy...
	Ha rossz hír, mondd el kedvesen‚ de ha jó,
	Ne tedd tönkre az édes hír zenéjét
	Azzal, hogy gyászos képpel fújod el!
DAJKA 	Hagyd már, hogy kicsit kifújjam magam.
	Mindenem fáj. Lejártam a lábam.
JÚLIA	Odaadom mindkét lábamat, csak
	Mondd, hogy mi történt. Beszélj, édes-kedves
	Dadus, mondd el, mondd el, kérlek, mondd el!
DAJKA	Jézusmária, de sürgős. Nem tudsz
	Várni egy kicsit? Nem látod, hogy nem
	Kapok levegőt?
JÚLIA			De hát... hogy-hogy nem kapsz
	Levegőt, amikor azt ki tudod
	Mondani, hogy „nem kapok levegőt?”
	Jó hír vagy rossz? Csak ennyit mondj, én majd
	Hozzáteszem a körülményeket.
	Nyugtass már meg! Jó vagy rossz?
DAJKA 	Na, te aztán beleválasztottál. Fogalmad sincs a férfiakról. Romeo? Köszönöm szépen. Jó, nem mondom, az arca szebb, mint akárki másé, a lába viszont, na, az formásabb, mint bárki férfié. És a keze, a combja, a teste – azokra kár szót vesztegetni, de meg kell mondanom, osztályon felüli. Nem épp az úriemberek gyöngye, de szelíd, mint a bárány. Hát, kicsim – csináld csak. És imádkozzál. – Megvolt már itthon az ebéd?
JÚLIA 	Nem‚ nem; de ezt már eddig is tudtam;
	A házasságunkról, arról mit beszélt?
DAJKA	Istenem, hogy fáj a fejem, széthasad!
	Talán jót tenne egy kis borogatás.
	És a hátam, itt – nem, lejjebb –, jaj,
	Ez jólesik. A te lelkeden szárad,
	Halálra hajszoltál.
JÚLIA			Szívem szakad meg‚
	Hogy ennyire beteg vagy – de édes,
	Édes dadus, mit mond a szerelmem?
DAJKA	Hát, a szerelmed úgy beszél, mint egy
	Igazi úriember – hol az anyád?
JÚLIA	Hol az anyám! Hát bent van‚ miért, hol lenne?!
	Furcsán tudsz felelni! „A szerelmed úgy
	Beszél, mint egy igazi úriember” –
	„Hol az anyád?”
DAJKA			Nézzenek már oda!
	Hogy tüzel a kis szuka!
JÚLIA				Mit mond Romeo?
DAJKA	Mondd csak, elkéredzkedtél mára gyónni?
JÚLIA	El hát.
DAJKA		Akkor Lőrinc baráthoz menj.
	Vár ott egy férfi, hogy nővé tegyen.
	Na tessék, nézd, hogy belepirultál.
	Még a hírtől is bíborvörös leszel.
	Menj a templomba. Nekem más dolgom van:
	Egy létrát szerzek, hogy a kedvesed
	Ma éjjel madárfészekbe hágjon.
	Rajtam a súly, de téged nyom az ágyon.
	Én ebédelek. Siess, hogy révbe juss.
JÚLIA	Az égbe, égbe! Ég veled, dadus!

(II. 6.)
Lőrinc barát cellája. Lőrinc barát, Romeo

LŐRINC BARÁT	Úgy mosolyogjon az ég e frigyre,
	Hogy később se rontsa meg a bánat.
ROMEO 	Ámen, ámen. De jöjjön bármi baj,
	Nem mérhető a végtelen gyönyörhöz,
	Mit egyetlen perc ad, ha őt nézhetem.
	Kulcsold kezünket össze szent igével,
	Nem félem a szerelmet faló halált,
	Ha őrá azt mondhatom, hogy „enyém”.
LŐRINC BARÁT	Erőszakos vágy gonosz véget ér.
	Diadalában hamvad el, akár
	A lőpor és a szikra.
	Az egyesülés maga a pusztulás.
	A legédesebb méz is csömört okoz,
	Az élvezés percébe vész az étvágy.
	Az szeret soká, ki szelíden szeret;
	Mohóság, tunyaság jóra nem vezet.
Belép Júlia.
	Íme, az asszony. Ó, könnyű a lába,
	El nem koptatja az örök követ.
	A szerelmes miért is utazna máson,
	Mint a nyári szellő buja pelyhein,
	S elbírja az, mert könnyű a hiúság.
JÚLIA	Jó estét‚ én szent gyóntatóatyám.
LŐRINC BARÁT	Romeo majd köszön helyettem is.
JÚLIA	És neki én, másként sok lesz az övé.
ROMEO 	Kedves, ha boldogságod akkora,
	Mint az enyém, s ezt nálam ügyesebb vagy
	Hirdetni, édesítsd leheleteddel
	Ezt a levegőt, nyelved zenéje
		Magyarázza elképzelt boldogságunk,
	S hogy mindkettőnknek mit jelent e perc.
JÚLIA	A vágy szövete gazdagabb a szónál,
	Lényegére‚ nem díszére büszke.
	Aki átlátja saját gazdagságát,
	Csupán koldus; az én szerelmem most
	Annyival túlcsordult önmagán, hogy
	Feléről se tudnék számot adni.
LŐRINC BARÁT	Gyertek, gyertek velem, essünk túl ezen.
	Az egyház többé semmiért jót nem áll,
	Míg kettőtökből egy testet nem csinál.

HARMADIK FELVONÁS

(III. 1.)
Köztér. Mercutio‚ Benvolio

BENVOLIO 	Mercutio, kérlek, menjünk haza. Forró a nap, tele az utca Capulettel. Ha találkozunk velük, nem ússzuk meg, hogy összecsapjunk. Mostanában forróak a napok, és a rossz vér nyugtalan.
MERCUTIO 	Benvolio, te olyan vagy, mint azok az alakok, akik belépnek egy kocsmába, az asztalra vágják a kardjukat, és azt mondják, „Adná az Isten, hogy ne legyen rád szükségem.” Aztán a második pohár után végeznek a csapossal, csak mert arra olyan baromi nagy szükségük volt.
BENVOLIO 	Ilyen ember lennék?
MERCUTIO 	Naná, akkora császár, mint a legutolsó dzsigoló, hamarabb mész neki valakinek, mielőtt ideje volna beléd kötni.
BENVOLIO 	Csak nem?
MERCUTIO 	Ha kettő lenne belőled, mondjuk, lenne két Benvoliónk, akkor előbb-utóbb egy Benvoliónk se maradna, mert megölnék egymást. Te képes vagy belekötni valakibe azért, mert több szál van a szakállában, mint neked. Vagy kevesebb. Belekötsz valakibe, aki mandulát eszik, ha nem találsz jobb okot, azért, mert a barátnődnek mandulavágású szeme van. Másnak nyilván nem szúrja a szemét, hogy beleköt egy ilyen nyilvánvaló szemét. Úgy betölti a fejed a kötekedés, mint a tojást a sárgája, a te fejed is megzápult a sok kötekedéstől. A múltkor is belekötöttél abba az emberbe, tudod, aki köhögött az utcán, mert felébresztette a kutyádat. Vagy nem kötöttél bele abba a szabóba, amelyik az új mellényét húsvét előtt húzta föl? Meg abba a másikba, mert az új cipőjét képes volt régi fűzővel megkötni? És akkor te oktatsz ki engem, hogy ne kötekedjek?
BENVOLIO 	Ha fele annyit kötekednék, mint te, nem sokat érne az életem.
MERCUTIO 	Miért, így mennyit ér?
BENVOLIO 	Tessék, itt vannak. Csupa Capulet.
MERCUTIO 	És ha Capulet? Kit érdekel?
Belép Tybalt, kísérőivel.
TYBALT 	Maradjatok mellettem; beszélek velük. – Jó napot, uraim. Egyikőtökkel váltanék egy szót.
MERCUTIO 	Csak egy szót, és csak egyikünkkel? Válts velem egy asszót.
TYBALT 	Arra is kész vagyok, uram, de én inkább elkerülném.
MERCUTIO 	De hát te kerülő úton is találsz okot, ha akarsz, nem?
TYBALT 	Mercutio, te folyton Romeót kíséred...
MERCUTIO 	Kísérem! Miért, mi vagyok én, kamarazenész? Szeretnéd, ha elővenném az oboámat? Kamarazenélhetünk egy kicsit, ha akarod, de a végén falzettben fogsz énekelni. Zenét!
BENVOLIO	Itt nyílt utcán vagyunk; keressetek egy eldugott helyet‚ vagy értsetek szót józanul és higgadtan, mi a probléma, mi a gond. Vagy menjetek el, mindenki minket néz.
MERCUTIO 	Azért van az embereknek szeme, hogy nézzenek. Hadd nézzenek. Én nem mozdulok innen.
Belép Romeo.
TYBALT	Nos, menj békével, uram. Itt jön az én emberem.
MERCUTIO	Az embered? Te fizeted, vagy mi? Köss bele, akkor majd emberedre találsz.
TYBALT	Romeo, én annyira szeretlek téged, másképp nem is tudnám kifejezni – te féreg.
ROMEO	Tybalt, én elnézem neked, amit mondtál. Van rá okom, hogy szeresselek. Én nem vagyok féreg. Úgyhogy búcsúzzunk el. Látom, nem ismersz.
TYBALT	Kisfiam, én viszont nem nézem el, hogy te megsértettél engem. Na, gyere, gyere, gyere.
ROMEO	Én nem így gondolom. Az nem igaz‚ hogy megsértettelek. Sőt, jobban szeretlek‚ mint el tudod képzelni‚ bár nem tudod az okát. Úgyhogy, kedves Capulet – ez a név olyan drága nekem, mint a sajátom – érd be ennyivel.
MERCUTIO	Ócska nyugalom, gyáva megalázkodás! Alla stoccata! – Gyere, te patkányvadász, járunk egyet?
TYBALT	Te mit akarsz tőlem?
MERCUTIO	Semmit, cicám, csak kilenc életed közül az egyiket. Amellett bátorkodnék beleritkítani a többi nyolcba is. Piszkáld elő a kardod, mielőtt én keresem meg.
TYBALT	A tiéd vagyok.
ROMEO	Tedd azt el, Mercutio!
MERCUTIO	Mutasd csak azt a híres passadót!
Vívnak.
ROMEO	Gyerünk, Benvolio, vegyük el tőlük. – Ugyan, hagyjátok már abba. Szánalmasak vagytok. Tybalt, Mercutio, a herceg megtiltotta, hogy a nyílt utcán verekedjetek. Hagyd már, Tybalt! Mercutio, állj le!
Tybalt Romeo hóna alatt megszúrja Mercutiót, és kísérőivel elmenekül.
MERCUTIO	Talált! A döghalál mind a két családba. És neki tényleg semmi baja?
BENVOLIO	Megsérültél?
MERCUTIO	Hát, csak megkarcolt, csak megkarcolt. De az is elég. Valaki szerezzen egy orvost.
ROMEO	Nyugodj meg‚ nem lehet komoly.
MERCUTIO	Nem. Nem olyan mély, mint egy kút, nem olyan széles, mint a dóm kapuja, de azért elég, azért megteszi. Nem akarsz velem találkozni holnap? De nagyon hallgatag leszek. Esküszöm, engem jól kicsináltatok. A döghalál mind a két családba. Az istenit, hogy egy kutya, egy patkány, egy egér, egy macska karmolja az embert halálra. Aki tükör előtt gyakorolja a vívást! Te meg mi az istennek ugrottál közénk? A hónod alatt nyúlt át a kardja.
ROMEO	Én jót akartam.
MERCUTIO	Gyere, Benvolio, kísérj be valami házba. Mindjárt összeesem. A döghalál mind a két családba. Döghúst gyártottak belőlem. Ezt megkaptam.
Benvolio és Mercutio el.
ROMEO	Legjobb barátom, a herceg rokona,
	Halálos sebet kapott – miattam.
	Tybalt bemocskolt; a saját sógorom;
	Épp egy órája az. Édes Júliám,
	Szépséged engem is asszonnyá lágyított,
	Híggá olvadt bennem az önérzet.
Benvolio visszatér.
BENVOLIO	Romeo – Mercutiónak vége.
	A felhők fölött járt már eddig is,
	A földet most túl messze rúgta el.
ROMEO	E sötét nap sok újnak kezdete;
	S a kínokat csúnya vég zárja le.
Tybalt visszatér.
BENVOLIO	Itt van Tybalt – az őrült.
ROMEO	Te élsz? Örülsz? Mercutio meghalt.
	Vedd vissza, amit adtál, te féreg.
	Mercutio nem ért még messzire,
	Itt lebeg fölöttünk. Rád vár – kísérd el!
	Vagy te, vagy én: egyikünk vele megy!
Vívnak‚ Tybalt elesik.
BENVOLIO	Romeo, tűnj el! Gyűlnek az emberek,
	És Tybaltnak vége. Mit bámulsz?!
	Halálra ítél a herceg, ha itt talál.
	Menj már, tűnj már el!
ROMEO	Jaj, én sors hülyéje.
BENVOLIO	Mit állsz? Mit állsz?
Romeo el. Polgárok jönnek.
ELSŐ POLGÁR 	Hová tűnt az, aki megölte Mercutiót? Hol van a gyilkos Tybalt? Elmenekült?
BENVOLIO 	Itt fekszik.
ELSŐ POLGÁR 	Kelj fel‚ és gyere velünk! Előállítalak a herceg nevében.
Belép Montague, Capulet, Capuletné és a herceg, kíséretével‚ és minden szereplő.
HERCEG 	Kik kezdték ezt az ocsmányságot?
BENVOLIO 	Nemes herceg, én elmondhatok mindent.
	Itt fekszik az, akit Romeo megölt,
	Mert levágta rokonod, a bátor Mercutiót.
CAPULETNÉ	Tybalt, kedvesem! A bátyám gyermeke!
	Herceg! Férjem! Drágám, egyetlenem...!
	Herceg, ha az vagy, kinek lenned kell,
	Ontsál Montague vért a mi vérünkért!
HERCEG 	Benvolio, ki kezdte?
BENVOLIO 	Tybalt, akit itt látsz – akit Romeo
	Ölt meg. Romeo szépen beszélt vele,
	Kérte, gondolja át, milyen apróság
	Miatt veszekszenek, és hangsúlyozta,
	Hogy ez mennyire ellenedre van.
	Mindezt kedvesen, nyugodtan, és, igen,
	Alázatosan, de nem tudta rávenni
	Tybaltot, mert neki fékezhetetlen
	Rosszkedve volt, arra, hogy kössön
	Fegyverszünetet, mert süket volt a
	Füle a békére, mert ő meg karddal
	Rohant Mercutióra, aki viszont	
	Szelíd volt és nyugodt, és nemcsak bátran
	Hárított, hanem közben próbálta
	Csillapítani Tybaltot, aki közben
	Vadul támadott. És akkor Romeo
	Közben azt kiabálta, hogy „Elég,
	Barátaim, hagyjátok abba!”, és
	Gyorsabban, mint ahogy kimondhatta,
	Közéjük is ugrott, hogy szétválassza
	Őket, és ott, akkor, az ő hóna alatt
	Nyúlt át Tybalt kardja, és kioltotta
	A bátor Mercutio életét.
	Tybalt meg elmenekült, de aztán
	Visszajött Romeóhoz, ki újonnan
	Táplált bosszúvággyal, mielőtt én
	Szétválaszthattam volna őket, Tybaltnak
	Ment, és megölte. Aztán, látva, hogy
	Mit tett, elmenekült. Ez az igazság,
	Különben haljon meg Benvolio.
CAPULETNÉ	Ez is egy Montague. Hozzájuk tartozik, hát hazug! Nem mond igazat! Húszan is voltak itt belőlük, mind részt vettek a mészárlásban, és húszan oltottak ki egyetlen életet. Könyörgöm, igazságot, Herceg! Meg kell adnod; Romeo levágta Tybaltot, Romeo nem élhet!
HERCEG 	Romeo levágta Tybaltot, ő meg levágta Mercutiót. Ki fizeti meg az én vérem árát?
MONTAGUE 	Nem Romeo, herceg. Ő Mercutio barátja volt. Amit ő elvett, elvette volna a törvény – Tybalt életét.
HERCEG 	Épp e túlkapásért száműzzük őt.
	Ügyeteket én is magaménak érzem;
	Vérem vettétek a kiontott véren.
	Nektek fáj majd, mi bánat engem ért,
	Fizetni fogtok a veszteségemért.
	Nem érdekel könny, nem hat meg ima,
	Fülem süket a bűn fohászaira.
	Fusson Romeo; rimánkodni kár;
	Végezzen vele, aki rátalál.
	El a hullával. – A jog törvénye szent,
	Ki gyilkost véd, a bűnre mond igent.
Mind el.

(III. 2.)
A Capulet-házban. Júlia jön

JÚLIA 	Vágtassatok, tűzlábú paripák,
	A Napisten fényes szállása felé:
	Miért nincs olyan féktelen hajtótok,
	Hogy ostorral űzzön végre nyugatra?
	Hozzatok nekem felhős éjszakát,
	Most azonnal! Menjen föl a függöny:
	Ma éjjel a vágyról adunk elő.
	Vakuljon el a leskelődők szeme:
	Romeo szökik be hozzám ma éjjel.
	És nem látja senki,
	És nem beszél róla senki.
	Szeretőknek elég fényt ad a másik
	Szépsége, szerelmes játékaikhoz.
	Vagy ha vak a szerelem, hát akkor
	Jól illik hozzá az éj. Gyere már,
	Kedves éjszaka, taníts meg arra,
	Hogy veszítsek el egy győztes játszmát,
	Ahol egy szeplőtlen szüzesség a tét.
	Arcomba szökkent a vér; takard el
	Fekete köpenyeddel, hogy az
	Idegen szerelem arcátlan legyen,
	És a beteljesült vágy azt higgye, erény.
	Gyere, éjszaka, gyere, Romeo,
	Te Nap az éjben – mert úgy libbensz majd
	Szobámba az éjszaka szárnyain,
	Mint holló tollán apró hópihe.
	Gyere, finom éjszaka, gyere, kedves,
	Fekete szemöldökű éjszaka,
	És add nekem az én Romeómat!
	Ha pedig meghal, akkor majd vedd őt,
	És rakd föl a kicsi csillagok közé,
	S olyan szép lesz tőle a mennyország,
	Hogy a világ szerelmes lesz az éjbe,
	És nem törődik többé a rikító Nappal.
	Megvettem a gyönyör palotáját,
	De nem laktam be még.
	Megvettek engem, de ki se bontottak még.
	Csupa lusta unalom ez a nap,
	Mint ünnep előtti éj a nyűgös
	Kisgyereknek, ki új ruhát kapott,
	S nem húzhatja fel. – Jaj, itt a dadus,
	Róla hoz híreket! És minden száj,
	Ha kimondja Romeo szép nevét,
	Csakis az angyalok nyelvén szólhat.
Belép a Dajka, hágcsóval.
	Mi van, dadus, mi újság? Hol voltál?
	Ez a hágcsó? Amit Romeo küldött?
DAJKA 	Az. A hágcsó.
JÚLIA 	Istenem. Mi van veled? Mi történt?
DAJKA 	Kész, meghalt. Meghalt, megölték. Végünk van,
	Kis szívem, végünk van. Micsoda nap.
JÚLIA 	Lehet az ég ilyen irigy?
DAJKA 				Romeo
	Lehet, az ég, az nem lehet. Romeo!
	Ki gondolta volna róla? Romeo!
JÚLIA 	Miféle ördög vagy, hogy így gyötörsz?
	A poklok mélye üvölt ilyen kínt!
	Romeo megölte magát? Mondj igent,
	Ha megölte magát, mondd, hogy igen,
	Egyetlen szó az egész, s ha igen,
	Én a sárkány halálos szemébe
	Nézek, s nem leszek többé önmagam.
	Mondd azt, hogy igen, vagy mondd azt, hogy nem,
	És rajtad múlik jövendő életem.
DAJKA 	Láttam a sebet. A saját szememmel.
	Jézusom! A mellén – egy nyomorult
	Test, egy nyomorúságos, véres test.
	Egy merő vér az egész – ott ájultam el.
JÚLIA 	Szakadj meg, szívem! Zárd börtönbe szemem,
	Hogy ne láthasson többé szabadon!
	Silány testem újból a porba tér.
	Fedje Romeóval egy szemfedél.
DAJKA 	Tybalt, Tybalt, legjobb barátom.
	Miért kellett látnom halálodat!
JÚLIA 	Miféle vihar fúj itt össze-vissza?
	Megölték Romeót, és Tybaltot is?
	Édes bátyám és legédesebb uram?
	Szólaljon meg a legvégső harsona.
	Ki élhet még, ha ők ketten halottak?
DAJKA 	Tybalt meghalt, Romeót száműzték.
	Száműzték, mert megölte Tybaltot.
JÚLIA 	Istenem! Romeo megölte Tybaltot?
DAJKA 	Igen, igen, igen, megölte, úgy ám!
JÚLIA 	Te kígyó! Hát nyájas arc mögé bújsz?
	Lapult-e féreg ilyen szép odúban?
	Gyönyörű zsarnok! Alávaló angyal!
	Galamblelkű holló! Ragadozó bárány!
	Isteni látszat és ocsmány tartalom!
	Mi vagy te? És minek mutatod magad?
	Te átkozott szent, erényes gazember!
	Természet, mit művelsz a pokolban,
	Hogy egy aljas lelket ilyen édes
	Hús földi paradicsomába zársz?
	Díszkötésbe foglalt silány tartalom!
	Ó, hogy csalás lakik a szép palotában!
DAJKA 	Se hűség, se becsület, se tisztesség
	Nincs a férfiakban. Képmutató,
	Hitvány, nulla, szélhámos mindegyik.
	– Hol az emberem? Adjon egy pohárral.
	Megöregedtem. Sok már ez nekem. –
	Hogy rohadnál meg, Romeo!
JÚLIA	Hogy rohadjon le a nyelved!
	Ő nem arra született, hogy ócsárold.
	Az ő homloka a trón, ahol a
	Tisztességet királlyá koronázzák!
	Jaj, én aljas, hogy korholni mertem!
DAJKA 	Hogy kéne beszélni arról, aki
	Megölte a bátyád?
JÚLIA 			Miért, gyalázzam
	Inkább a férjem? –
	Szegény, ki dicsérje neved, ha alig
	Háromórás asszonyod megcsúfolja?
	De miért kellett megölni, te gonosz?
	És ha gonosz bátyám ölt volna meg?
	Sok bolond könny, hát ti merre jártok?
	Eltévedtetek hisz akkor sírunk,
	Ha baj van: most inkább örülni kell!
	A férjem él – Tybalt megölte volna.
	Tybalt meghalt – majdnem megölte férjem.
	Ez – ez kész szerencse! Akkor miért sírok?
	Valami más is volt, Tybaltnál rosszabb,
	És megölt – jó volna elfelejteni,
	De satuba fogja emlékezetem,
	Mint kárhozott ember agyát a bűn.
	„Tybalt meghalt, Romeót száműzték.”
	„Száműzték.” Ez az egy szó, „száműzték”,
	Még megölt vagy tízezer Tybaltot.
	Tybalt halála – ez miért nem elég?
	Vagy abban kéjeleg a fájdalom,
	Hogy bánatunkon újabb gyászt tenyészt?
	Akkor miért nem halt meg az apám,
	Az anyám – vagy nem is: inkább mindkettő,
	Hogy úgy sírjak, ahogy sírni kellene?
	Jó: „Tybalt halott.” Akkor most: „Romeo
	Száműzött”. Szép kis utóvéd: mondd ki,
	Hogy „száműzött” – ezzel apa, anya,
	Tybalt, Romeo, Júlia mind meghalt. –
	Határtalan szó; olyan végtelen,
	Föl se fogja az emberi értelem.
	Hol van anya és apa, dadus?
DAJKA 	Tybaltot siratják. Odavigyelek?
JÚLIA 	Százszor kimosták könnyeikkel sebét,
	Mire én igazán sírni kezdenék.
	Látod, kötél? Én is árva lettem,
	Parlagon maradtunk mind a ketten.
	Nem jön már el, hogy asszonnyá tegyen:
	Szűz voltam, s így végzem: szűz-özvegyen.
	Gyere, kötél, gyere, dadus, nászágyba vágyom.
	De nem ő – a Halál vár majd az ágyon.
DAJKA	Nyugodj meg – inkább pihenj egy kicsit.
	Ma éjjel még Romeóval alszol;
	Lőrinchez ment; tudom, hol találom.
	Úgy intézem, hogy este itt legyen.
JÚLIA	Vidd ezt a gyűrűt – és mondd, hogy várom.
	Egy végső búcsúra hozd el őt nekem!

(III. 3.)
Lőrinc barát cellája. Lőrinc barát, Romeo

LŐRINC BARÁT	Romeo – gyere, te, szerencsétlen.
	Meglátott és megkívánt a balsors,
	És magához láncolt a csüggedés.
ROMEO	Mi újság, atya? Mit döntött a herceg?
	Miféle új és ismeretlen bánat
	Kívánhat még kezet rázni velem?
LŐRINC BARÁT	A bánat neked baráti társaság;
	A herceg úr ítéletét hozom.
ROMEO	Végítélet – ugye?
LŐRINC BARÁT	Annál nyájasabb; nem a test halála:
	A test száműzetése.
ROMEO			Száműzetés?
	Az még aljasabb képpel vigyorog,
	Mint a halál. Kérlek, ne mondj ilyet.
LŐRINC	Száműzetés – innen, Veronából.
	Nyugodj meg, kérlek; másutt is van világ.
ROMEO	Nincs világ, nincs; nekem ez itt a világ.
	Csak tisztítótűz van – kínzás és pokol.
	Ami innen küld, a világból küld el,
	S ha onnan küldesz el, akkor megölsz.
	– „Száműzetés.” –
	E szó a halál tükörfordítása.
	Adj a halálnak ilyen szép nevet;
	És mosolyogva vágod le a fejem,
	Csak mert aranyszínű bárddal ölsz.
LŐRINC BARÁT	A kevélység a hét főbűn egyike.
	Amit tettél, azt nálunk halállal
	Büntetik. A kedves herceg viszont
	Félresöpri a törvényt, miattad:
	A halálból száműzetést csinál.
	Ez kegyelem, te meg nem veszed észre.
ROMEO 	Ez kínzás, nem kegyelem.
	Ott a kegyelem, ahol Júlia.
	Minden kutya, és macska, és bogár,
	A legsilányabb moszat nyugodtan
	Élhet itt, vele, a kegyelemben,
	És nézheti őt – de Romeo nem.
	Egy döglégy nagyobb becsületnek örvend:
	Kezére szállhat, száját csókolhatja,
	A két ajkát, mik folyton pirulnak,
	Mert egymást csókolják, és bűnnek hiszik!
	Csak Romeo nem! – őt, sajnos, száműzték.
	Őt nyalják a legyek, de én itt ne legyek!
	Csak nekem nem jár vele légy-ott!
	Én nem legyeskedhetek körülötte!
	És akkor a száműzetés nem halál!
	Nem volt jobb szered ‒
	Méreg, kés vagy más hirtelen halálnem,
	Hogy végezzen velem, csak ez a szó?
	„Száműzött!” – „Száműzetés!”
	A pokolban üvölt így a kárhozott.
	Te a barátom vagy, nem?
	És pap vagy, gyóntatóatya is, nem?
	Akkor miért beszélsz száműzetésről?
LŐRINC BARÁT 	Hagyd abba. Mondhatok én is valamit?
ROMEO 	Amíg erről beszélsz, nem.
LŐRINC BARÁT 	Nem tudok páncélt adni egy szó ellen.
	Csak bölcsességet tudok ajánlani
	A száműzetésben.
ROMEO 			A száműzetésben?
	Edd meg a bölcsességedet.
	Hacsak nem szül nekem Júliát,
	Költöztet át egy várost,
	Vagy fordít vissza egy ítéletet ‒
	Úgyhogy hallgass.
LŐRINC BARÁT 			Az őrültnek nincs füle.
ROMEO 	Miért lenne, a bölcsnek meg nincs szeme.
LŐRINC BARÁT 	Beszéljünk talán az állapotodról.
ROMEO 	Te mit tudsz erről, mondd? Fiatal vagy,
	Szerelmes, friss házas és megölted
	Tybaltot? Száműztek? A feleséged
	Júliának hívják? Így van!? Nem így van?!
	Különben a földre kuporodnál,
	Hajad tépve, szűkölve, ahogy én,
	Félig ásott sírod méricskélve.
Kopognak.
LŐRINC BARÁT 	Kopognak. Nem bújsz el?
ROMEO 	Nem. Majd elbújok sóhajom ködébe.
Kopognak.
LŐRINC BARÁT	Menj. Menj már! Tűnj el! Itt rád találnak!
	– Boldogok a lelki szegények.
Kopognak.
	Mit akarsz?
DAJKA 	Bejöhetek? Júlia küldött.
LŐRINC BARÁT 	Gyere be.
DAJKA 	Jaj, atya, hol a kis úrnőm férje?
LŐRINC BARÁT 	Ott fekszik, saját könnyétől részegen.
DAJKA 	Pont mint az én kis szívem.
	Megállás nélkül csak sír és zokog.
	Kelj föl, keljél föl, gyerünk, légy férfi.
	Júlia kedvéért – az ő kedvéért!
ROMEO 	Dadus!
DAJKA 	Jaj, kedves. Egyszer úgyis meghalunk.
ROMEO 	Hogy van Júlia? Utál? Beszélt rólam?
	Nem mondja rám: hidegvérű gyilkos,
	Ki el sem hált nászunk vérrel szennyezi?
	Hol van, hogy van? Mit mond meggyalázott
	Frigyünkről megalázott hitvesem?
DAJKA 	Semmit se mond, csak sír. Fekszik az ágyon,
	Fölkel, Tybaltot hívja, miattad sír,
	Aztán újra csak fekszik az ágyon.
ROMEO	Halálos fegyver lett a nevemből:
	Ez a név ölt, rokont ölt, megölte őt.
	Testemnek melyik részében lakik?
	Mit mond erről az anatómia?
Kardot húz, hogy megölje magát.
LŐRINC BARÁT 	Hagyd azt! – Nem vagy magadnál.
	Te férfi vagy? Tested szerint az vagy.
	A könnyeid viszont nőre vallanak;
	És úgy őrjöngsz, mint egy veszett állat.
	Te férfinak tűnő asszony. Férfinak
	Tűnő asszonynak tűnő vadállat.
	Hát, megleptél, zavarban vagyok. Ennél
	Jobb természetűnek ismertelek.
	Te ölted meg Tybaltot? Most pedig
	Megölöd magad? És ezzel a nőt,
	Aki benned él? Azért, mert erőt
	Vett rajtad a kéjes önutálat?
	Te nevetsz azon, hogy megszülettél?
	Nevetsz az égen, a földön? De hát
	Születés, ég, föld, mindhárom tebenned
	Találkozik. És te most mindhármat
	Egyszerre eldobod. Lealázod
	A tested, a szellemed, a szerelmed;
	Dúskálsz bennük, mint egy uzsorás, s nem
	Élsz velük úgy, ahogy élni kellene.
	Gyönyörű formád nem több viasznál,
	Ha férfiasságról nem hallott soha,
	Sok szerelmi esküd merő szitokszó,
	Ha megölné fogadkozása tárgyát,
	És ép eszed – tested, szerelmed dísze –
	Ahelyett, hogy kormányosuk lenne,
	Formáját vesztve idétlenné torzul.
	Mint lőpor begyulladt újonc kezében,
	Tudatlanságod miatt kap lángra,
	S megöl, aminek óvnia kellene.
	Ébredj föl, ember! Júliád él, érte
	Akarsz meghalni? Miért nem vagy boldog?
	Tybalt meg is ölhetett volna, de te
	Ölted meg őt. Hát miért nem vagy boldog?
	A törvény, ami halálra szánt, a
	Barátod lett, s csak száműzetésbe küld.
	És te nem vagy boldog? Valósággal
	Zuhog rád az áldás, a szerencse
	Díszöltönyében körbeudvarol;
	De te, mint egy kelletlen és nyafogó
	Szajha, teszel a szerencsére, teszel
	A szerelemre. Azt mondom, vigyázz:
	Az ilyen ember csúnya véget ér.
	Most menj a szerelmedhez, ahogyan
	Rendeltetett; menj, mássz be hozzá,
	Tedd boldoggá, s ha kérhetném, ne várd meg,
	Hogy az őrség az utcákon legyen.
	Várj Mantovában, míg házasságodat
	Nyilvánosságra hozzuk, bocsánatot
	Nyerünk a hercegtől, és húszezerszer
	Boldogabb leszel, mint amit ezzel
	A nyavalygással elérhetsz. – Te menj
	Előre, és mondd a kis úrnődnek,
	Küldjön mindenkit ágyba. Nagy ott a gyász,
	Nem lesz túl nehéz. – Romeo jön...
DAJKA 	Istenem, egész éjjel elhallgatnám.
	Mennyi gondolat! – Uram, megmondom
	A kis úrnőmnek, hogy jössz.
ROMEO 	És mondd neki, hogy szégyellem magam.
DAJKA 	Itt egy gyűrű, megkért, hogy adjam át.
	Siess. (El)
ROMEO		Ez most magamhoz térített.
LŐRINC BARÁT 	Menj. Jó éjszakát. Minden rajtad áll:
	Napnyugta előtt, vagy hajnalban indulj.
	Maradj Mantovában; majd hírt adok
	Időről időre, merre tart ügyed.
	Adj kezet. Na, menj. És jó éjszakát.
ROMEO	Ha nem a boldog éj várna, tudom,
	Mennyire fájna, hogy tőled búcsúzom.
	Ég veled.

(III. 4.)
A Capulet-házban. Capulet‚ Capuletné, Paris

CAPULET 	Minden olyan ostobán alakult,
	Még nem volt időnk, hogy beszéljünk vele.
	Tudod, nagyon szerette Tybaltot.
	– Meg persze én is.
	Mindegy, úgyis mind meghalunk. Vagy nem?
	Késő is van, ma már nem fog lejönni.
	Én is csak miattad maradtam ébren;
	Ha nem lennél itt, már rég ágyban lennék.
PARIS 	Ezek a gyászos napok nem kedveznek
	Az udvarlásnak; jó éjt, asszonyom.
	Kérlek, ajánlj lányod kegyeibe.
CAPULETNÉ	Megteszem, és reggel majd kivallatom.
	Ma éjjel még súlyos terhek nyomják.
CAPULET 	Sir Paris, egy határozott igent
	Mondhatok a kislányom nevében;
	Minden szempontból hallgat rám. Nem, még
	Annál is jobban. Te, figyelj, te most
	Menj be hozzá, mielőtt ágyba térnél,
	Add tudtára Paris fiam szerelmét;
	És mondd, hogy jövő szerdán – várj csak,
	Milyen nap is van ma?
PARIS 			Hétfő, uram.
CAPULET 	Hétfő. Aha. Hát szerda, az korán lesz.
	Akkor csütörtököt mondok! Haha!
	Legyen csütörtök – menj és mondd meg neki,
	Hogy akkor elveszi ez a nemes gróf.
	Elkészülsz addig? Nem lesz túl hamar?
	Nem csapunk nagy hűhót: nézd, Tybaltot
	Mégiscsak most vágták le; úgy tűnne,
	Mintha nem törődnénk vele. Végül is
	Rokonunk volt, nem dőzsölhetünk nagyon.
	Meghívunk egy-két tucat barátot,
	És annyi. De mit szólsz a csütörtökhöz?
PARIS 	Azt kívánom, uram, bár holnap lenne.
CAPULET 	Akkor viszontlátásra csütörtökön.
	Te, figyelj, te most menj be Júliához,
	Mielőtt lefekszel; és készítsd föl
	Az esküvőre. Ég veled, uram.
	Adjatok fényt! – Annyira késő van:
	Szinte azt mondhatjuk, korán. Jó éjt.

(III. 5.)
Hálószoba; Romeo, Júlia

JÚLIA 	Máris elszaladsz, kedves? Sehol sincs még
	A reggel: ez csak egy csalogány, a te
	Félős füled meg pacsirtának hiszi.
	Éjjel a gránátalmafán dalol;
	Hidd el, kedves, ez csak egy csalogány.
ROMEO 	Ez pacsirta. A reggel hírnöke.
	Nem csalogány: nézd, édes, ott keleten
	Egy irigy napsugár tör át a felhőn,
	Az éjszaka gyertyái kialudtak,
	A kaján nap meg lábujjhegyen áll
	A hegyek mögött. Muszáj mennem, ha
	Élni akarok – ha maradok, végem.
JÚLIA 	Az nem a napfény, én tudom – valami
	Meteor, amit kigőzölög a nap,
	Hogy fáklyavivőd legyen ma éjjel,
	És világítsa utad Mantováig.
	Csak egy kicsit; nem is kell még menned!
ROMEO 	Akkor fogjanak el, öljenek meg!
	Én örülök, ha te így akarod.
	Én is azt mondom, ez még nem a hajnal!
	Ez a Holdistennő ezüstös szempillája.
	Persze, hogy nem pacsirta trillázik:
	Sírboltként borulnak ránk a csillagok,
	Hidd el, én is szívesebben maradok.
	Gyere, Halál, Isten hozott!
	Ez Júlia kívánsága! –
	Hogy vagy, életem? Gyere, beszélgessünk;
	Hosszú még a nap.
JÚLIA 			Nem, nem, menj, siess!
	A pacsirta károg ilyen fülsértőn.
	Sokan mondják, hogy megédesíti
	Az elválást, de biztos nem igaz,
	Mert ronda kis veréb. Azt is mondják,
	Hogy szemet cserélt a csúnya békával;
	Miért nem cseréltek akkor hangot is?
	Hiszen kart karból kitép a hangja,
	És elűz téged, s veled az éjszakát.
	Indulj ‒ már világos van.
ROMEO	Világos van, s nekünk bealkonyult.
Belép a Dajka.
DAJKA 	Kicsim!
JÚLIA	Dadus?
DAJKA 	Anyád jön. Felkelt a nap, siessetek. (El)
JÚLIA 	Akkor, ablak, nyiss utat a fénynek,
	És zárd ki az életet. – Itt vagy még?
	Szerelmem, uram, férjem, barátom!
	Hallani akarok rólad, naponta,
	Óránként – egy perc is mennyi napból áll!
	Mostantól így számolom az időt,
	És évekbe telik, míg visszakaplak.
ROMEO 	Írok – üzenek – ahogy tudok.
JÚLIA 	Szerinted fogunk még találkozni?
ROMEO 	Biztosan. Most sírunk, de meglátod,
	Egy szép napon még nevetünk e gyászon.
JÚLIA 	Istenem, de beteg képzeletem van...
	Ahogy állsz ott lent, egész olyan vagy,
	Mint egy halott a sírkamra mélyén.
	A szemem csal, vagy nagyon fehér vagy.
ROMEO 	Nyugodj meg, kedves, innen nézve te is.
	A szomjas bánat szívja el a vérünk.
	– Ég veled! (El)
JÚLIA 		Te szerencse, tudtad, hogy
	A hátad mögött szajhának becéznek?
	Az is vagy – de akkor mit akarsz tőle?
	Ő maga a hűség. Hát legyél szajha,
	De kérlek, ne játszadozz vele soká.
	Küldd haza hamar.
Belép Capuletné.
CAPULETNÉ 			Hát te fenn vagy már?
JÚLIA 	Ki szólít? Nahát, csak nem az anyám?
	Hogy-hogy idejön? Mi ütött belé?
CAPULETNÉ 	Hát, hogy vagy, Júlia?
JÚLIA 			Nem vagyok jól.
CAPULETNÉ	Folyton csak sírunk Tybalt halálán?
	E sok könny tán kimossa őt a sírból?
	S ha igen, akkor se támaszthatod fel.
	Elment; a gyász nagy szeretetre vall,
	De túl sok gyásznál jobb a belátás.
JÚLIA 	Hadd sírjak még, annyira jólesik.
CAPULETNÉ 	Te a veszteséget siratod, nem őt.
JÚLIA 	Annyira hiányzik, csak sírni tudok.
CAPULETNÉ 	Talán nem is halála fáj, inkább
	Hogy él a gazember, aki megölte.
JÚLIA 	Milyen gazember?
CAPULETNÉ 	Romeo.
JÚLIA 	(félre) Gazember, ő? Ez két külön világ.
	– Isten bocsássa meg: én megteszem.
	Pedig miatta sírok.
CAPULETNÉ			Mert még él.
JÚLIA 	Dehogyis; mert nincs a kezem között;
	Csakis én állhatok bosszút, csak én.
CAPULETNÉ 	Megbosszuljuk, ne félj. Nem kell sírni.
	Mantovába küldök valakit, ahol
	Ez a gyáva féreg meghúzza magát.
	Ismerek egy különleges mérget,
	Attól újra élvezheti Tybalt
	Társaságát. Ettől majd megnyugszol.
JÚLIA 	Nem, én semmitől sem nyugszom addig,
	Amíg Romeót vissza nem kapom.
	– Holtan. – Mégiscsak közeli rokon.
	Ha találnál embert, aki elvigye,
	Elaltatnám én Romeót, ne félj.
	Jaj, de szörnyű: meghallom a nevét,
	És nincs itt. Bár kitölthetném vágyam
	A testén – Tybalt miatt – a gyilkosa
	Testén.
CAPULETNÉ 		Én majd találok rá embert.
	Most jöjjenek az örömteli hírek.
JÚLIA 	Jó is az, ilyen gyászos időben.
CAPULETNÉ 	Tudjuk, lányom, apád igen figyelmes.
	Olyan boldog napot szerzett neked,
	Mit nem reméltél, s már én sem várhatok.
JÚLIA 	Milyen napot?
CAPULETNÉ 	Férjhez mész, lányom, már csütörtökön:
	A fiatal, gáláns és nagyszerű
	Paris gróf Szent Péter templomában
	Boldogan tesz boldog feleséggé.
JÚLIA 	Én meg Szent Péterre mondom, engem
	Aztán nem tesz boldog feleséggé.
	Meglep ez a sietség; férjhez megyek,
	Mielőtt még a jövendőbelim
	Udvarolni járna? Kérlek, mondd meg
	Apámnak és parancsolómnak, hogy
	Nem akarok én még férjhez menni.
	Sőt, hogy előbb megyek Romeóhoz,
	Akit, tudod, gyűlölök, mint hozzá.
	Ezek aztán a hírek!
CAPULETNÉ 	Itt jön apád, mondd meg neki magad.
	Meglátjuk, tőled hogyan fogadja.
Belép Capulet és a Dajka.
CAPULET 	Ha felhők gyűlnek, harmatot szitál
	A föld. De hogy jó öcsémnek immár
	Végleg befellegzett, zápor zuhog. –
	Mi van, kislány, esőcsatorna lettél?
	Hát folyton csak áztatjuk magunkat?
	Ez a kis test egyszerre utánoz
	Bárkát, tengert és szelet. Két szemed
	A tenger, tested a bárka, s közben
	Sóhajod, mint a szél, felborítja
	Az aprócska, vihar-tépte testet.
	– Mi van, átadtad neki, amit kértem?
CAPULETNÉ 	Igen, de köszöni, nem kér belőle.
	Ez egy koporsót akar az ágyába.
CAPULET 	No, csak lassan. Nem tudlak követni.
	Nem kér belőle? Nem köszönte meg?
	Nem büszke rá? Nem látja ez a kis
	Kelekótya, milyen belevaló
	Fickót szereztünk neki vőlegényül?
JÚLIA 	Nem vagyok büszke, de hálás, az vagyok.
	Nem lehetek büszke arra, amit
	Gyűlölök, viszont hálás lehetek
	Mindenért, amit szeretet ajánl.
CAPULET 	Mi ez, mi ez az ügyvédlogika?
	„Köszöni”, de „büszke”, „nem köszöni”,
	„Mégse büszke” – kis tudálékos fruska,
	Te ne köszöngess, és ne legyél büszke,
	Csak vakard magad össze csütörtökre,
	És ott legyél Szent Péter templomában,
	Vagy pórázon húzlak oda. Takarodj,
	Te vértelen apáca, te kis görcs,
	Te penészvirág.
CAPULETNÉ 			Mi van, beteg vagy?
JÚLIA 	Térden állva kérlek, hogy hallgass meg.
	Apa, csak egyetlen szót!
CAPULET 				Kösd föl magad,
	Te kis kolonc, te vonakodó kurva!
	Te, megmondom én neked, hogy mi lesz:
	Ott vagy a templomban csütörtökön,
	Vagy engem az életben többé nem látsz.
	Egy hangot se, ne válaszolj, azt mondom,
	Nem válaszolsz, mert szétverem a fejed! (Capuletnéhez)
	Te meg hányszor vontál engem kérdőre,
	Miért csak ez az egy gyerekünk van;
	Látod, ez az egy is sok! Kár, hogy ez is
	Megszületett. Pusztulj innét, te senki!
DAJKA 	Isten az égben, szégyellheted magad.
CAPULET 	Igen? És miért, okoskodó kígyó?
	Fogd be a szád!
DAJKA 			Én csak jót akarok.
CAPULET 	Menj el, kérlek.
DAJKA 			Hát szólni sem lehet?
CAPULET 	Csend! Pofátlan kullancs... Ott lefetyelj,
	Kinn a piacon! Itt nincs szükség rád!
CAPULETNÉ 	Ne húzd föl magad.
CAPULET 	Hogy az Isten...!
	Megőrjítetek: éjjel, nappal, itthon,
	Munkában, egyedül, társaságban
	Máson se jár az eszem, csak hogy őt
	Férjhez adjam; erre most, hogy végre
	Találok egy jó családból való,
	Jól nevelt fiút, tömve minden jóval,
	Jobbat kívánni se lehet, akkor
	Egy szerencsétlen bőgőmasina,
	Egy vinnyogó báb, aki nem tudja,
	Milyen szerencsés, képes azt mondani,
	„Én nem megyek férjhez!”, „Én nem tudok
	Szeretni!”, „Még túl fiatal vagyok!”,
	Meg hogy „Ó, kérlek, bocsáss meg nekem!”
	Én nem haragszom. De legelj, ahol tudsz,
	Mert itt nincs helyed. Gondolkodj rajta;
	Aludj rá egyet, jó? Mindjárt csütörtök.
	Nem viccelek. Tedd szívedre a kezed:
	Ha enyém vagy, a barátomnak adlak.
	Ha nem, akaszd föl magad, éhezz, koldulj,
	Dögölj meg az utcán, mert, lelkemre,
	Én most elfelejtem azt, hogy ki vagy.
	Amim van, abból semmi nem jut neked:
	Gondolkodj – én nem esküszöm hamisan. (El)
JÚLIA 	Annyi kegyelmet sem ismer az ég,
	Hogy fájdalmam legmélyére lásson?
	Édes, kedves anyám, kérlek, ne küldj el!
	Egy hónapot adj! Egyetlen hetet,
	Könyörgöm, egy napot! Ha nem teszed,
	Tybalt sírján vess nekem nászi ágyat.
CAPULETNÉ 	Ne beszélj velem; nincs hozzád szavam.
	Tégy, ahogy akarsz, én végeztem veled. (El)
JÚLIA 	Istenem! – Dadus! – Mihez kezdek most?
	Nekem férjem van, én megesküdtem.
	Hogy szállhatna vissza rám az eskü,
	Ha nem ő küldi, s nem a mennyekből?
	Dadus, kérlek! Segíts, mondj valamit.
	Az lehet, hogy az ég ilyen gyönge
	Lényen próbálgasson új módszereket?
	Semmit se mondasz? Nincs egy jó szavad?
DAJKA 	Van megoldás.
	Romeót száműzték, s ezret egy ellen,
	Nem jön vissza, hogy kérdőre vonjon.
	Vagy ha igen, csak lopva teheti;
	S mivel úgy állnak a dolgok, ahogy,
	Az lesz a legjobb, ha Parishoz mégy.
	Jaj, nagyon kedves fiatalember.
	Romeo hozzá képest felmosórongy,
	A sasnak sincs olyan szép zöld szeme,
	Kicsim, olyan éles, gyors, mint neki.
	A második házasságod boldog lesz.
	És ha nem, az első akkor is halott.
	Vagy majdnem az, ha él, s nem él veled.
JÚLIA 	Szívből mondod?
DAJKA 			Sőt, a lelkemből is.
JÚLIA 	Ámen.
DAJKA 	Tessék?
JÚLIA 	Máris nagyon sokat segítettél.
	Mondd meg anyámnak, hogy megbántottam
	Apát. Elmegyek Lőrinc baráthoz,
	Hogy meggyónjak és feloldozást nyerjek.
DAJKA 	Boldogan; a legjobb, amit tehetsz. (El)
JÚLIA 	Az ősi kígyó! Csábító boszorkány!
	Az a nagyobb bűn, amire buzdít,
	Vagy az, hogy ugyanazzal a nyelvvel
	Ócsárolja őt, amellyel ezerszer
	Az égig magasztalta? Menj csak el,
	Barátném, innen már nem jöhetsz velem.
	Remélem, ad majd gyógyszert a barát,
	S ha nem: azt, hogy nem félem a halált.

NEGYEDIK FELVONÁS

(IV. 1.)
Lőrinc barátnál. Lőrinc barát és Paris

LŐRINC BARÁT 	Csütörtökön, uram? Az nagyon itt van.
PARIS 	Capulet apám akarja így – én miért
	Lassítanám azt, amit ő siettet?
LŐRINC BARÁT 	Azt mondod, nem tudod, a lány mit érez.
	Ez nem szerencsés. Nem tetszik nekem.
PARIS 	Folyton Tybalt halálát siratja,
	Hát nem sokat beszéltünk szerelemről.
	Vénusz nem mosolyog a könnyek házában.
	Az apja szerint meg veszélyes lehet,
	Hogy így elragadja őt a bánat,
	Az ő bölcsessége sürgeti nászunk,
	Hogy gátat vessen a könnyáradatnak.
	Sokat rágódik gyászán egymagában –
	Talán elvonja tőle a társaság.
	Most már tudod a sietség okát.
LŐRINC BARÁT 	(félre) Csak a késlekedését ne tudnám!
	– Nézd, épp jön.
Belép Júlia.
PARIS 	Boldoggá tesz, hogy látlak, úrnőm és feleségem.
JÚLIA 	Akkor hívjon annak, uram, ha az leszek.
PARIS 	Az lesz, szerelmem, csütörtökön.
JÚLIA 	Az lesz meg, aminek meg kell lennie.
LŐRINC BARÁT 	Ez már csak így van.
PARIS 	És gyónni jöttél, ide, az atyához?
JÚLIA 	Magának gyónnék, ha erre válaszolnék.
PARIS 	De azt ne titkold előle, hogy szeretsz.
JÚLIA 	Magának gyónom meg, hogy szeretem őt.
PARIS 	Meg azt is, nyilván, hogy engem szeretsz.
JÚLIA 	Ha így teszek, annál értékesebb,
	Hogy hátad mögött mondom, nem az arcodba.
PARIS 	A tiéd meg, szegénykém, tönkretették a könnyek.
JÚLIA 	Csekély győzelmet arattak a könnyek,
	Eddig sem volt rajta semmi szép.
PARIS 	E szavak a könnyeknél is többet ártanak.
JÚLIA 	Miért? Ez az igazság. A saját arcomról beszélek.
PARIS 	Engem gyalázol, mert arcod az enyém.
JÚLIA 	Az lehet, mert az enyém biztos nem.
	Rám tudsz szánni egy kis időt, atya,
	Vagy jöjjek vissza inkább estefelé?
LŐRINC BARÁT 	Kedves lányom, rád mindig van időm.
	Grófom – sajnos egyedül kell maradnunk.
PARIS 	Isten ments, hogy zavarjam a gyónást,
	Júlia – csütörtökön korán fölkeltelek,
	Addig agyő, s fogadd e szűzi csókot. (El)
JÚLIA 	Zárd be az ajtót; gyere, sírjunk együtt.
	Minden olyan – olyan menthetetlen.
LŐRINC BARÁT 	Tudom, hallottam. Ha eszem nem csal,
	A grófhoz kell menned csütörtökön.
JÚLIA 	Ne arról beszélj, hogy mit hallottál,
	Azt mondd meg inkább, hogy kerüljem el.
	Ha te, aki okos vagy, bénultan állsz,
	Akkor fogadd el az én döntésemet.
	Kezem összefontad az ő kezével;
	Látod? E kéz képes ám másra is,
	Ha új kötést kell megpecsételnie.
	Számos tapasztalatodból, kérlek,
	Csupán egy morzsányit áldozz nekem,
	Mondj valamit, adj tanácsot, különben
	Ez a kés lesz a döntőbíró köztem
	És balsorsom között, és megoldja
	Azt, amit a te bölcsességed és
	Tudományod képtelen megoldani.
	De ne fecsegjünk: én megölöm magam,
	Ha tanácsodnak ennyi haszna van.
LŐRINC BARÁT 	Adhatok reményt, talán. Ha megvan
	Benned az erő, hogy megöld magad,
	Azt is vállalod, ami hasonlít
	Ugyan a halálra, de mégsem az,
	Mert megszökik tőle és szégyenedtől.
	Tiéd lehet e gyógyszer, ha nem félsz.
JÚLIA 	Én leugrom neked a toronyból,
	Inkább, mint hogy ezzel összeálljak;
	Tolvajokkal járok, kígyókkal fekszem,
	Láncolj össze dühöngő medvével,
	Zárj a hullaházba éjszakára,
	Egymásra hányt, vézna testek és üszkös,
	Párolgó lábszárak, állkapocs nélkül
	Vigyorgó, sárga koponyák közé,
	Vagy lökjél újonnan ásott sírba,
	S mondd, hogy a halottal egy lepelbe
	Csavarjam magam – én megteszem,
	Szemrebbenés nélkül, ha azt állítod,
	Ettől majd hű asszonyként élhetek.
LŐRINC BARÁT 	Fogd; menj haza, légy vidám; mindenkit
	Biztosíts, hogy hozzámégy Parishoz.
	Holnap szerda: azon légy, hogy szobádban
	Egyedül maradj: dajkád sem alhat ott.
	Feküdj ágyadba, és hajtsd föl ezt a
	Párlatot. Véreden nemsokára
	Hideg és zsibbasztó érzés fut át;
	Megáll a pulzus rendes lüktetése,
	Se hő, se légzés nem mutatja, hogy élsz;
	Szád és arcod rózsái szürkévé
	Fakulnak, mint a hamu; két szemed
	Ablakai becsukódnak, éppúgy,
	Ahogy a halál vet véget az élet
	Napvilágának. És minden tagod,
	Megfosztva a kormányzó akarattól,
	Hideg, merev és mozdulatlan lesz.
	Ez a halál. S te a dermedt halál
	Kölcsönvett maszkját fogod viselni
	Negyvenkét hosszú órán át. Aztán
	Mintha nyugodt álomból ébrednél.
	Reggel majd jön a vőlegényed, hogy
	Felébresszen, és te halott leszel:
	Úgyhogy, városunk szokása szerint,
	Legszebb ruhádban máris családod
	Kriptájába visznek. Közben írok
	Romeónak, hogy mire fölébredsz,
	Ő is, én is ott lehessünk veled.
	Majd Romeóval Mantovába mégy.
	Mindez legyőzi mostani szégyened,
	Ha nem riaszt asszonyi félelem,
	Vagy más szeszély.
JÚLIA 			Add ide, add ide!
	Te ne beszélj nekem félelemről!
LŐRINC BARÁT	Fogd és indulj. Legyél bátor és erős,
	Legyél határozott. Gyors szándékom
	Egy hírvivőt máris férjedhez meneszt.
JÚLIA	A vágy erőt ad. Erőt, kibírnom ezt.
	Ég áldjon, drága atyám!

(IV.2.)
Capulet-ház. Capulet, Capuletné, Dajka, két szolga

CAPULET	Szólj mindenkinek, akit fölsoroltam.
Egyik szolga el.
	Te menj, és szerezz húsz ügyes szakácsot.
SZOLGA	Ígérem, jól választok. Majd megnyalatom velük az ujjukat.
CAPULET	Igen? Azt minek?
SZOLGA	Csak a rossz szakács nem nyalja végig az ujját. Úgyhogy amelyik nem nyalja meg, az nem jöhet velem.
CAPULET	Jól van, csak menjél már.
Másik szolga el.
	Az idő múlik, és nem állunk sehogy.
	Te, a lányom még a barátnál van?
DAJKA	Gondolom, igen.
CAPULET	Az jó lesz. Hátha észhez téríti
	A nyűgös, akaratos lotyóját.
Belép Júlia.
DAJKA	Már meggyónt; nézd, milyen vidáman jön.
CAPULET	No, kis makacs, honnan csöppentünk ide?
JÚLIA	Onnan, ahol végre tanítottak
	Egy kis bűnbánatot, mert engedetlen,
	Akaratos voltam, nem fogadtam szót.
	A szent Lőrinc barát elrendelte, hogy
	Porban kúszva kérjem bocsánatodat.
	Könyörögve kérlek, bocsáss meg nekem,
	Mától azt parancsolsz, amit csak kívánsz.
CAPULET	Küldjetek máris a grófért. Holnap
	Reggel nyélbe ütjük ezt a kis frigyet.
JÚLIA	A barátnál láttam az ifjú grófot:
	Neki adtam, mi szerelmemmé vált,
	Az erkölcsösség határain belül.
CAPULET	Hát, boldog vagyok – jól van – kelj már föl –
	Így kellett lennie. Lássuk a grófot,
	Hozzátok ide. Isten előtt mondom,
	E tiszteletre méltó szent embernek
	Egész városunk hálával tartozik.
JÚLIA	Kedves dajka, ugye megteszed nekem,
	Hogy szobámba jössz, és kiválogatjuk
	Mindazt, ami szükséges és megfelel?
CAPULETNÉ	Nem kell még, van időnk csütörtökig.
CAPULET	Menj csak vele, dajka. Holnap esküszünk.
Júlia és Dajka el.
CAPULETNÉ	De hát mi sem készülünk el addig.
	Mindjárt este van –
CAPULET			Csönd! Én elrendezem.
	Garantálom, hogy minden menni fog.
	Menj, és segíts a szépítkezésben.
	Ma éjjel nem alszom. Hagyj most egyedül.
	Ma én játszom el a háztartásbelit.
	Sehol senki? Akkor magam megyek
	Paris grófhoz, hogy fölkészítsem őt
	A nagy napra. – A lelkem csupa fény,
	Hogy dacos lányom újból az enyém.

(IV. 3.)
Júlia, Dajka, Capuletné

JÚLIA 	Igen, ezek a ruhák jók lesznek.
	De, kedves dajka, kérlek, most menj el,
	Ma éjjel imádkozni szeretnék,
	Hogy mosolyogva nézzen rám az ég,
	Mert bűnös és zavarodott vagyok.
CAPULETNÉ	Szorgoskodunk, szorgoskodunk? Kell segítség?
JÚLIA 	Nem, anyám; kiválogattunk mindent,
	Mi szükséges, és holnapra megfelel.
	Úgyhogy kérlek, most menj el, és engedd,
	Hogy a dajka is nálad aludjon;
	Biztos akad még dolgotok mára.
CAPULETNÉ 	Jó éjt; aludd ki magad, szükséged lesz rá.
Dajka és Capuletné el.
JÚLIA 	Jó éjt. – Ég tudja, mikor látlak újra.
	Jeges félelem kúszik végig rajtam,
	Megfagyasztja bennem az éltető vért.
	Visszahívom őket – adjanak erőt.
	Dadus! – De mit kezdjen velem?
	Ez most egy magánszám.
	Egyedül kell fellépnem.
	– No, gyere, te üveg. –
	És mi van, ha nem hat ez a kotyvalék?
	Akkor férjhez fogok menni reggel?
	Nem, azt nem, akkor majd ez – csak feküdj itt.
Leteszi a tőrét.
	És mi van, ha méreg, amit a barát
	Alattomban kevert? Végez velem,
	Nehogy nászunk miatt gyalázat érje.
	Érthető; ő volt, aki Romeóval
	Összeesketett. Félek. – De nem lehet,
	Hiszen a férjem azt mondta, szent ember.
	És ha ott fekszem, lent a kriptában,
	És előbb ébredek, mint hogy Romeo
	Eljönne értem? Iszonyú! Mi van,
	Ha megfojt a nyirkos sírgödörben
	Terjengő hullagőz, és meghalok?
	Viszont ha élek, talán nem lehet,
	Hogy a halál és az éjszaka szörnyű
	Képei, és annak a helynek minden
	Rettegése – hisz ez egy kripta,
	Egy dohos tartály, hol száz meg száz éve
	Elkapart őseim bűzös csontjai
	Egymásra hányva fekszenek, ahol
	A véres Tybalt, hisz ő csak most halt meg,
	Lepedőjébe csavarva nedvedzik
	És rohad, ahol, azt mondják, az éj
	Egy bizonyos órájában lelkek
	Sétálgatnak föl-le... – Uramjézus,
	Ugye nem lehet, hogy túl korán térek
	Magamhoz, förtelmes szagokra és
	Sikolyokra, ahogy a gyökeret
	Szaggatják a földből, hogy hallatán
	Az élőhalott is eszét veszti... –
	Ó, és ha fölkelek, nem őrjít-e meg
	Ennyi fullasztó rémség körülöttem?
	És ott játszom majd ükapám csontjával,
	Rázom és csörgetem?
	Vagy kivonszolom a roncsolt Tybaltot,
	És dühömben egy ősöm bordájával,
	Mint bottal loccsantom ki lázas agyvelőm?
	‒ Nini, mintha bátyám szellemét látnám,
	Romeo után jött, aki nemrég
	Nyársra húzta őt. Ne! Tybalt, állj meg!
	Romeo, jövök! Egészségedre!

(IV. 4.)
Capulet-ház. Capuletné, Dajka

CAPULETNÉ 	Itt vannak a kulcsok, dada, hozz még fűszert.
DAJKA 	Azt mondják, nincs elég datolya és birsalma a tortához.
Belép Capulet.
CAPULET 	Gyerünk, gyerünk, mintha élnétek! Már a második kakasszót hallom; kedves Angelicám, kérlek, nézz utána a sülteknek. Most ne törődj a pénzzel.
DAJKA 	Menjen csak, konyhatündér, menjen és feküdjön le. Beteg lesz holnap, ha reggelig virraszt.
CAPULET 	Nem, nem, nem, ugyan! Kisebb okból is virrasztottam én már, és nem voltam beteg.
CAPULETNÉ 	Tudjuk, a te idődben szoknyabolond voltál, de most figyelni foglak ám!
Capuletné és Dajka el.
CAPULET 	Féltékeny, féltékeny!
Belép három-négy szolga nyársakkal, fával, kosárral.
	No, mi az, mi van nálad?
ELSŐ SZOLGA	A szakácsnak lesz, de meg nem mondom, micsoda.
CAPULET	Gyerünk, igyekezz. (első szolga el) Te meg eredj, hozz száraz tuskót; szólj Péternek, megmutatja, hol van.
MÁSODIK SZOLGA	Ne kelljen már mindig Péterhez szaladgálni, ha az ember tuskót keres. Találok én fát a magam fejével is. Csak ne legyen fejfa.
CAPULET	Milyen igaz; ostoba kurafi – fafej. (második szolga el) Az istenit, idő van; mindjárt itt a gróf a zenészeivel. Mostanra ígérte magát. (zeneszó hallatszik) Itt is van. Dajka! Asszony! Hé! Dajka, ha mondom!
Belép a Dajka.
	Menj, ébreszd fel Júliát! Itt a vőlegény; addig szóval tartom.

(IV. 5.)
Júlia szobája. Júlia; belép a Dajka

DAJKA 	Kicsikém, Júlia! Ébresztő, édeske! Te hétalvó! Szívecském, kis menyasszony, tündérem! Egy hétig alszunk? Jó, értem, holnap éjjel Paris gróf úgyse hagy sokat pihenni... Uram bocsá’, hogy ilyesmit mondok. – De mélyen alszunk! (elhúzza az ágyfüggönyt) – Ruhában? – Visszaaludtunk öltözés után? Csak föl kell költselek. Kicsim, kicsikém, angyalom! – Istenem. Jézusom. Segítség! – Miért is születtem! Gyorsan, valami szíverősítőt! – Asszonyom! Uram!
Belép Capulet.
CAPULETNÉ	Mi van, mit kiabálsz?
DAJKA 	Istenem, micsoda nap!
CAPULETNÉ	Mi van már megint?
DAJKA	Nézd, nézd! Jaj nekünk!
CAPULETNÉ 	Istenem-uram! Egyetlen életem,
	Lányom, kelj föl, nézz rám, vagy itt halok meg.
	Segítség, segítség! Hívj már valakit!
Belép Capulet.
CAPULET 	Szégyen-gyalázat, keltsétek már fel!
	Itt az ura!
DAJKA 	Meghalt, vége, odavan. Ó, jaj nekünk!
CAPULET 	Hadd lássam! Hideg. Már kihűlt. Már hideg!
	Alvadt a vére, keze-lába merev.
	Ajkáról rég elszállt már az élet.
	Halál tenyészik rajta, mint korai fagy
	A mező legédesebb virágán!
DAJKA	Jaj, iszonyú nap!
CAPULETNÉ 			Micsoda csapás!
CAPULET	Vigad a Halál, hogy sírásra bírt.
	Felpeckelte nyelvem, megszegi szavam.
Belép Lőrinc barát, Paris és zenészek.
LŐRINC BARÁT 	Hogy állunk, indulásra kész az ara?
CAPULET 	Már elindult, de nem fog visszatérni.
	Menyegződ éjszakáján a halál
	Feküdt ágyba hitveseddel. Ott hever.
	Virág volt, de letörte a halál.
	A halál az én vejem. Ő az én
	Örökösöm. Övé lett a lányom.
	Élet, vagyon: minden a halálé,
	Meghalok én is, mindent ráhagyok.
PARIS 	Rég vágytam meglátni ezt a reggelt,
	Most mégis ilyen látvánnyal fogad?
CAPULETNÉ 	Átkozott, boldogtalan, iszonyú nap!
	Leggyászosabb óra, mit az idő
	Végtelen zarándokútján láthatott.
	Az egyetlen, szeretett gyermekem,
	Örömöm, vigaszom nem maradt egyéb,
	A rút Halál mind elragadta tőlem!
PARIS 	Megcsalt, kigúnyolt, elhagyott, megölt.
	Őt csaltad meg, utálatos Halál.
		Ó, én életem! Ó, én szerelmem!
	Nem győztél le! Mert holtan is szeretem!
CAPULET	Megvetve, legyőzve, leköpve állok.
	Iszonyú gyászidő, miért éppen most jössz,
	Hogy megöld és megcsúfold ünnepünk?
	Jaj, gyermekem! Nem! lelkem, nem gyermekem,
	Véged van! Íme – a gyermekem halott,
	S véle minden örömöm sírba száll!
LŐRINC BARÁT 	Nyugodjatok meg. A nyomorúságot
	Nem orvosolja újabb nyomorúság.
	Az éggel osztoztatok e lányon:
	Most minden az égé. Annál jobb neki.
	Ami tiétek volt, nem tarthatta
	Távol a halált; ami az égé,
	Az most örök élettel jutalmaz.
	A ti mennyországotok nem az ő
	Felemelkedése volt? Ne sírjatok,
	Hiszen ő most nagyon magasan jár.
	Beteg szeretet ez lányotok felé,
	Ha az őrjít meg, hogy végre boldog.
	A hosszú házasság a jó házasság?
	Nem jobb fiatal házasként meghalni?
	Száradjon fel a könny; e szép testet
	Díszítse koszorú, ahogy templomba
	Indultok, hiszen így rendeltetett.
	Bár a szív a gyásztól meghasadni kész,
	Ostobák könnyén derül a józan ész.
CAPULET	Minden, amit ünnepünk előírt,
	Forduljon a gyászszertartás felé:
	Sok szép hangszerünkből gyászharang legyen,
	Víg társaságunkból halottas menet,
	Zord sirató vidám énekünkből,
	És az ünnepi díszből gyászkoszorú.
	Fonákjára változzon most minden.
LŐRINC BARÁT	Menj, uram; s asszonyom, te kísérd el.
	Indulj te is, Paris. És mostantól
	Minden gondotok a temetés legyen.
	Titeket az ég, úgy látom, nem szeret.
	Pedig senki, senkit hiába nem temet.
Capulet, Capuletné, Paris és Lőrinc barát el.
ELSŐ ZENÉSZ 	Gyerekek, fogjuk a dudáinkat, és gyerünk.
DAJKA 	Bizony, kedveseim, menjetek csak;
	Hisz látjátok ti is, gyászos egy nap ez. El
ELSŐ ZENÉSZ 	Igen, más lett a leányzó fekvése.
Belép Péter.
PÉTER 	Muzsikusok, ó, muzsikusok, „Könnyű lett a szívem”, „Könnyű lett a szívem”: ó, ha nem akarjátok, hogy meghaljak, játsszátok nekem azt, hogy „Könnyű lett a szívem”.
ELSŐ ZENÉSZ 	Miért pont azt?
PÉTER 	Muzsikusok, ó, muzsikusok, mert az én szívem most azt játssza, hogy „A szívem tele gyásszal”. Ó, játsszatok nekem valami vidám melódiát, hogy vigasztaljatok!
ELSŐ ZENÉSZ 	Semmi melódia; itt most nincs helye dalolásnak.
PÉTER 	Nem játszotok?
ELSŐ ZENÉSZ 	Nem.
PÉTER 	Akkor én megadom nektek.
ELSŐ ZENÉSZ 	Micsodát adsz meg nekünk?
PÉTER 	Nem a honoráriumot, esküszöm, de az alaphangot.
ELSŐ ZENÉSZ 	Kuss legyen, te ronda szolga.
PÉTER 	Akkor a ronda szolga végigsimogatja a tőrkését a képeden. Én nem dobálózom hangjegyekkel: dó, mint megdorgállak, ré, mint megreszellek, fá, mint ráfázol. Úgyhogy jobb, ha rám hangolódtok.
ELSŐ ZENÉSZ	Rád hangolódunk.
MÁSODIK ZENÉSZ	Kérlek, tedd el a tőröd, és húzd ki az eszed a tokjából.
PÉTER 	Kihúzom, és belemártom a tokádba. Nem, nem, kivégezlek én titeket az eszemmel, az is pengeéles. Válaszoljatok nekem férfimódra:
„Ha fáj a szívem búbaja,
S a búbánat majd eltemet,
A muzsika ezüst szava...”
	Namármost, miért „ezüst szava”? Miért szól ezüst hangon a muzsika? Mit mondasz erre, Nótás Károly?
ELSŐ ZENÉSZ 	Kérlek, uram, azért, mert az ezüst édesen cseng.
PÉTER 	Ügyes. Te hogy vélekedsz, Fisz Hugó?
MÁSODIK ZENÉSZ	Én azt mondom, „ezüst szava”, mert van, aki ezüstért játszik.
PÉTER 	Ez is egy válasz. És mit mondasz te, János?
HARMADIK ZENÉSZ	Hát énnekem fogalmam sincs.
PÉTER 	Ja, persze, öcsém, te vagy az énekes. Majd én megmondom. Azért van a muzsikának „ezüst szava”, mert szólni ezüst, de hallgatni arany. „A muzsika ezüst szava kúrálja árva lelkemet.” (El.)
ELSŐ ZENÉSZ 	Milyen egy francos gazember.
MÁSODIK ZENÉSZ	Hagyjad már. Inkább maradjunk itt a torra; várjuk meg a gyászolókat, hátha kapunk valamit enni. El

ÖTÖDIK FELVONÁS

(V. 1.)
Mantova. Utca

ROMEO 	Ha hízelgő álmoknak hinni lehet,
	Akkor ma még jó híreket kapok.
	Egész nap ez a szokatlan jókedv,
	Úgy érzem, mintha föld felett járnék.
	Azt álmodtam, eljött a szerelmem,
	És holtan talált – micsoda álom,
	Meghaltam, és mégis gondolkodtam.
	És olyan életet lehelt a számra
	Csókjaival, hogy föléledtem tőle,
	És a világ császára voltam. –
	Jó is a szerelem, ha már a látszata	
	Ennyi örömet ad!
Belép Baltazár.
	No! Hírek Veronából! Mi újság?
	Hoztál nekem levelet a baráttól?
	Hogy van a feleségem? Apám jól van?
	Júliám jól van? Akkor minden jól van.
BALTAZÁR	Akkor jól van, és minden jól van.
	Teste a Capulet-sírboltban fekszik,
	Halhatatlan lelke az angyalokkal él.
	Láttam feküdni a családi kriptában,
	És jöttem, hogy elmondjam neked.
	Bocsáss meg, hogy rossz híreket hozok,
	De te kértél rá, hogy hírhozód legyek.
ROMEO 	Igen?
	Akkor dacolok veletek, csillagok.
	Tudod, hol lakom; szerezz tintát, papírt.
	És bérelj lovakat; éjjel visszamegyünk.
BALTAZÁR 	Könyörgök, uram, légy türelemmel:
	Vad és sápadt az arcod; én félek,
	Valami balszerencse ér.
ROMEO 				Tévedsz.
	Nem lesz semmi. Menj, tedd, amire kértelek.
	Nem hoztál levelet a baráttól?
BALTAZÁR	Nem.
ROMEO 	Nem baj. Menj, bérelj lovakat,
	Nemsokára én is megyek. (Baltazár el.)
	Nohát, Júlia, veled alszom éjjel.
	Lássuk, hogyan. – Furcsa, milyen gyorsan jár
	Az agy, ha elborult. – Emlékszem egy
	Patikusra, valahol itt lakik.
	Sokszor láttam erre tépett rongyokban,
	Csapzott szemöldökű alak, csontja
	Megaszalva a nyomortól, növényt
	Szemezgetett; sötét kis boltjában
	Teknősbéka lógott, kitömött krokodil,
	És förtelmes halak nyúzott bőre.
	Polcain egy koldus guberált, üres
	Dobozai, zöldre mázolt cserép,
	Hólyagok, penészes magok,
	Maradék spárgák és poshadt törökméz.
	Jó szellősen, hogy többnek látszódjon.
	Nyomorát látva azt mondtam magamnak,
	Ha valakinek méreg kellene,
	Ez eladna neki, bár Mantovában
	Halállal büntetik. – Ez itt a háza.
	Zárva van? Hé, patikus!
Belép a Patikus.
PATIKUS				Miért kiabálsz?
ROMEO	Gyere ide, barátom. Látom, hogy
	Szegény vagy: fogd, itt van negyven dukát,
	Adj mérget, méghozzá gyorsan ölőt,
	Ami az életunt ember erén
	Felszívódik, és mint az ágyú torka,
	Belőle úgy robbantja ki a lelket.
PATIKUS	Van nálam ilyen gyógyszer, de a törvény
	Halállal bünteti, ha eladom.
ROMEO 	Ilyen csupaszon, ekkora nyomorban
	Félsz a haláltól? Az arcodon éhség,
	Szükség és szorongás a szemedben,
	Megvetés görbíti a hátad, neked
	Nem barátod a világ, sem a világ
	Törvényei; a világnak nincs olyan
	Törvénye, hogy te gazdag légy; vedd el.
PATIKUS	Csak a szegénységem vesz rá.
ROMEO 	Csak a szegénységed veszem meg.
PATIKUS	Tedd ezt bármi folyadékba, s idd ki.
	Ha húsz embernyi erő is volt benned,
	Ez majd utadra küld.
ROMEO 	Itt az arany – pusztítóbb méreg ez,
	Gyorsabban öli a lelket ezen az
	Utálatos világon, mint a te tiltott,
	Szegényes kis vegyületeid.
	Nyugodj meg: én adtam mérget neked,
	Te nem adtál nekem semmit. Ég veled.
	Vegyél ételt és szedd össze magad.
	No, gyere, gyógyszer, megyünk Júliához.
	Nem méreg az, ami gyors halált hoz.

(V. 2.)
Lőrinc barát cellája. János barát

JÁNOS BARÁT	Szent testvérem, felebarátom, üdv!
Belép Lőrinc barát.
LŐRINC BARÁT	Csak nem János barát? Isten hozott
	Mantovából! Halljam, mit mond Romeo?
	Biztos üzent. Kérem a levelét.
JÁNOS BARÁT	Elmentem egy mezítlábas baráthoz,
	Aki Veronában rendünk tagjaként
	Dögvészesek közt tölti napjait.
	Kértem, kísérjen el; de az őrök
	Lezárták a kaput, nem engedtek át.
	Attól féltek nyilván, épp valami
	Fertőző pestis-tanyáról jövünk.
	Úgyhogy nem jutottam el Mantovába.
LŐRINC BARÁT	És? Akkor hogy ért el hozzá a levél?
JÁNOS BARÁT	Mondom, hogy el se küldtem! Látod, itt van,
	Futárt sem találtam, hogy visszahozza,
	Annyira féltek mind a dögvésztől.
LŐRINC BARÁT	Ez katasztrófa. A rendünkre mondom,
	Ez létfontosságú megbízatás volt,
	Nem csak afféle bájolgó levél,
	És bárgyúságod végzetes lehet.
	Szerezz azonnal feszítővasat,
	És hozd a szállásomra.
JÁNOS BARÁT			Máris jövök.
János barát el.
LŐRINC BARÁT	Egyedül kell hát a kriptába mennem.
	Három órán belül ébred Júlia.
	Így is elátkoz majd, hogy Romeo
	E vakvéletlenről semmit sem tudott.
	Majd újra írok neki Mantovába,
	S találkoznak itt, ha onnan visszajött;
	Szegénykém – élő test, halottak között!

(V. 3.)
Temető. A Capulet-kripta. Paris és egy apród fáklyával‚ virággal jön

PARIS 	Kérem a fáklyát, hagyj most egyedül.
	Nem, inkább kioltom; jobb, ha nem látnak.
	Feküdj le ott az ébenfák tövében.
	Szorítsad füled a süket földre,
	És ha bárki jönne, csak füttyents nekem.
	Kérem a virágot. Tedd, amit mondtam.
APRÓD	Egy sírkertben álldogáljak egymagam?
	Szinte félek; de legyen, megteszem.
PARIS	Édes virág, virággal hintem ágyadat.
	A te baldachinod immár por és kő.
	Sós vízzel öntözöm majd éjjelente,
	Vagy sóhajommal párolt könnyekkel:
	Ezt a gyászszertartást adom neked
	Mától kezdve most már minden éjjel.
Az apród fütyül.
	A fiú jelzett, hogy valaki jön.
	Miféle átkozott törhet be ide,
	Hogy megzavarja szertartásomat?
	Mi, fáklyával? – Elrejtőzöm.
Belép Romeo és Baltazár, fáklyával, csákánnyal és feszítővassal.
ROMEO	Add a csákányt meg a feszítővasat.
	Fogd, itt egy levél; korán reggelre
	Apámnál, anyámnál legyen. Fáklyát;
	Ha kedves az életed, most esküdj:
	Akármit is látnál vagy hallanál,
	Nem zaklatsz, míg a dolgomat teszem.
	Mit keresek itt, a sírbolt mélyén?
	Nos, részben hitvesem kívánom látni,
	Másrészt egy gyűrű kell az ujjáról,
	Ami számomra kincs – úgyhogy indulj.
	És ha visszatérnél, hogy leskelődj,
	Még mi dolgom van itt, én esküszöm,
	Hogy ízről ízre téplek darabokra,
	S tagjaid e mohó sírban hányom el.
	Szándékom és a perc irgalmatlan
	És sötét; emésztőbb, vadabb, ádázabb,
	Mint éhes tigris vagy háborgó tenger.
BALTAZÁR	Elmegyek, uram; nem foglak zavarni.
ROMEO	Így leszel barátom. Élj és boldogulj;
	Ég veled.
BALTAZÁR		Azért csak elrejtőzöm.
	Úgy néz, hogy félek, szándékát sem hiszem.
ROMEO 	Te undok száj, halált emésztő gyomor,
	A föld legdrágább falatján csámcsogsz,
	Hát fölfeszítem rothadt állkapcsodat,
Feltöri a sírt.
	S egy kevés húst még közéjük tömök.
PARIS 	Ez a száműzött, gőgös Montague.
	Ez ölte meg szerelmem bátyját, és
	Azt mondják, őt a bánat ölte meg.
	Most meg itt van, hogy a holttestekkel
	Valami tiltott ocsmányságot tegyen.
	– Hagyd abba, szentségtörő Montague!
	Neked a halál nem elég bosszú?
	Te köztörvényes gazember: gyere –
	Most meghalsz.
ROMEO 			Tudom; azért jöttem ide.
	Kedves kölyök vagy, de ne kísérts egy
	Kétségbeesett embert; menj innen,
	Hagyj engem; gondolj e sok halottra itt,
	És rémülj meg. Kérlek, kölyök, ne hozz
	Újabb bűnt a fejemre azzal, hogy
	Feldühítesz. Menjél már! Tűnj el! Gyerünk!
	– Nézd, jobban szeretlek, mint magamat:
	Én azért jöttem, hogy önmagamra
	Emeljek kezet. Ne maradj ‒ menj! ‒ élj! ‒
	Mondd, hogy futni engedett egy őrült.
PARIS 	Nem érdekelnek ezek a szólamok,
	Nem engedlek tovább, mert bűnös vagy.
ROMEO 	Verekedni akarsz? Hát akkor gyere.
Vívnak.
APRÓD	Uramjézus, vívnak! Hívom az őrt. (El)
PARIS 	Megöltél. – Ha jó ember vagy, felnyitod
	A sírt, és Júlia mellé fektetsz. (Meghal)
ROMEO 	Ígérem, úgy lesz. Hadd látom arcát!
	Mercutio rokona, Paris gróf!
	Mit mondtak róla? Hogy neki kellett
	Volna elvenni Júliát? Vagy nem ezt
	Mondták? Csak álmodtam? Vagy megőrültem:
	Júliáról beszéltek, és csak hittem,
	Hogy így van? – Adj kezet; úgy látszik, téged
	Énvelem írtak be a sors könyvébe.
	Sírba teszlek. Sőt, fényes csarnokba,
	Hisz itt fekszik Júlia, akitől
	E sötét üreg is fényárban úszik.
	Feküdj itt, halott, egy halott temet el.
	Gyakran mondják, hogy az ember vidám
	A halála percében. Úgy hívják ezt:
	A halál előtti megvilágosodás.
	Én hogy nevezzem ezt a fényt?
	Szerelmem. Feleségem.
	Lelked mézét kiszívta a halál,
	De nem fogott, úgy látszik, szépségeden.
	Tybalt, te fekszel itt, e véres vásznon?
	Mit tehetnék még érted  azon kívül,
	Hogy gyors bosszút állok gyilkosodon?
	Ne haragudj rám, testvér!
	Kedves Júlia, miért vagy te ilyen szép?
	Azt kell hinnem, szerelmes lett beléd
	Az anyagtalan halál, és e vézna,
	Undorító váz titkos szeretőként
	Fogva tart téged itt, a sötétben.
	Ettől félek, úgyhogy veled maradok,
	Meg a férgekkel, akik új cselédeid.
	Tanyát verek, és végre lerázom
	A baljós csillagok terhét erről a
	Világtól elhasznált testről. –
	Egy utolsó pillantás, ölelés,
	És csókkal írom alá a szerződést
	A mindent felvásárló halállal.
	Gyere, méreg, te émelyítő révész.
	Elszánt hajós, az elfáradt bárkát
	Végre sziklának kormányozhatod.
	Ezt a szerelmemre iszom. (Iszik a méregből)
	Rendes patikus. Nem csapott be.
	Csókkal halok meg. (Meghal)
Belép Lőrinc barát lámpással, ásóval, feszítővassal.
LŐRINC BARÁT	Hogy kifulladok! Nem való már nekem,
	Hogy sírok közt botorkáljak. Ki van ott?
BALTAZÁR	Jóbarát. Régi ismerős.
LŐRINC BARÁT 	Mondd csak, jóbarát, miféle fény az ott?
	Lárváknak, vaksi koponyáknak dereng?
	Jól látom, a Capulet-kriptában ég?
BALTAZÁR 	Így van, szent ember; és van ott valaki,
	Akit szeretsz.
LŐRINC BARÁT 		Igen? Ki?
BALTAZÁR 			Romeo.
LŐRINC BARÁT 	Mióta?
BALTAZÁR		Talán fél órája?
LŐRINC BARÁT	Gyere a sírhoz.
BALTAZÁR	Nem merek. Azt hiszi, hogy hazamentem.
	Meg fog ölni, ha leskelődni lát.
LŐRINC BARÁT	Hát akkor maradj. Egyedül megyek.
	Félek – iszonyú érzés fogott el.
BALTAZÁR	Ahogy az ébenfák alatt aludtam,
	Azt álmodtam, harcolt valakivel,
	És megölte.
LŐRINC BARÁT 		Romeo! Istenem,
	Vér! Miféle új vér szennyezi a sírt?
	Gazdátlan fegyverek, vérbe mártva,
	Itt, a béke otthonában? – Romeo!
	De sápadt! És ki még? Paris? Csurom vér...
	Miféle átkozott óra felel
	E siralmas véletlenért? – Felébredt...
Júlia magához tér.
JÚLIA 	Drága jó atya! Hol van a férjem?
	Tudom, itt kell lennem, és itt is vagyok.
	Hol van az én Romeóm?
LŐRINC BARÁT 				Zajt hallok.
	Itt halál, pestis, beteg álom fészkel,
	És mindkettőnknél hatalmasabb erő.
	Jót akartunk, nem sikerült – most gyerünk.
	Itt fekszik férjed, és vele Paris gróf.
	Gyerünk; kérdésekre itt most nincs idő,
	Majd elhelyezlek valami zárdában.
	Mindjárt itt az őrség. Édes Júlia,
	Kérlek! – Én nem merek tovább maradni.
JÚLIA 	Menj csak, én maradok.
Lőrinc barát el.
	Mi ez? Mi van nálad? Üveg?
	Azt szorongatod? – Szóval méreg.
	Ó, te kis mohó. Mind megittad,
	Nekem nem is hagytál? Lecsókolom
	A szádról, hátha maradt egy kicsi,
	És gyönyörrel visz a halálba. (Megcsókolja)
	Milyen meleg a szád.
ELSŐ ŐR	Mutasd az utat! Erre?
JÚLIA	Mi ez a zaj? Akkor sietek.
Előhúzza Romeo tőrét.
	Gyere, tőr – ez lesz az új tokod.
	Itt rozsdásodj. Segíts meghalni. (Leszúrja magát)
Belép Paris apródja, őrökkel.
APRÓD	Itt vannak. Ott, ahol a fáklya ég.
ELSŐ ŐR	Véres a padló. – Járjatok körül,
	Akit találtok, azt hozzátok ide.
Néhány őr kimegy.
	Micsoda látvány; itt a meggyilkolt gróf,
	Júlia vérzik; meleg – még ki se hűlt,
	Pedig két napos halott. Menjetek,
	Jelentsétek a hercegnek, fussatok
	Capulethez, keltsétek fel Montague-t.
Néhány további őr kimegy.
	Látjuk a helyszínt, de nincs meg az ok.
	Azt eldöntik majd még a vizsgálatok.
Belép néhány őr, Baltazárral.
MÁSODIK ŐR	Romeo embere; ott kint találtuk.
ELSŐ ŐR	Vedd őrizetbe, míg nem jön a herceg.
Belép Lőrinc barát és egy őr.
HARMADIK ŐR	Valami barát – reszket és zokog.
	Az ásó és a csákány nála volt,
	Ahogy a sírok közt lopakodott.
ELSŐ ŐR	Ez is gyanús; a barát is marad.
Belép a Herceg és kísérete.
HERCEG 	Milyen balvégzet támad ilyen korán,
	Hogy hajnali álmunktól is megfoszt?
CAPULET 	Mi történt? Sírnak odakint az utcán.
CAPULETNÉ 	„Romeót” kiáltanak, meg „Júliát”,
	Mások „Parist”, és jajveszékelve
	Rohan a város sírboltunk felé.
HERCEG 	Milyen szörnyűséget kell még hallanunk?
ELSŐ ŐR	Uram, itt fekszik Paris gróf: leszúrták.
	Romeo is halott. És a korábban
	Már halott Júlia is újból meghalt.
HERCEG	Hogy történtek az újabb gyilkosságok?
ELSŐ ŐR	Itt egy barát, meg Romeo embere,
	Mindkettőnél alkalmas szerszámok,
	Hogy mások sírját felfeszegessék.
CAPULET 	Uramisten! – Nézd, vérzik a lányunk.
	Ez a tőr vette el életét, tokja
	Üresen áll Montague övében.
CAPULETNÉ 	E látvány, mint valami lélekharang,
	Saját halálomra figyelmeztet.
HERCEG 	Gyere, Montague; korán fölkeltél,
	Hogy lásd fiad korai alkonyát.
MONTAGUE 	Egyetlen hitvesem meghalt az éjjel,
	Fiunk száműzetése ölte meg.
	Vajon mi jöhet még öregkoromra?
	Már nem akarom látni.
HERCEG 			Jöjj és láss.
MONTAGUE 	Ó, te neveletlen. Miféle mód ez?
	Apádat félrelökve tolakszol
	A sírba?
HERCEG 		Pecsétet a siránkozásra.
	Legalábbis amíg tisztába jövünk
	E sok ellentmondással, megtudjuk
	Forrását, okát, természetét; akkor
	Vezére leszek fájdalmatoknak,
	Akár mindhalálig; addig türelem.
	Akad is néhány gyanúsítottunk.
LŐRINC BARÁT 	Én vagyok itt a leggyanúsabb.
	Idő és hely ellenem tanúskodik.
	De a látszat ellenére sem öltem.
	Magam ítélem el s mentem föl magam.
HERCEG 	Akkor talán oszd meg velünk, amit tudsz.
LŐRINC BARÁT 	Rövid leszek. Lélegzetem se futja
	Hosszadalmas, fárasztó mesére.
	Romeo, aki itt fekszik holtan,
	Férje Júliának, aki ott fekszik
	Holtan. Magam adtam össze őket.
	Nászuk volt Tybalt utolsó napja;
	Az ő váratlan halála száműzte
	Városunkból az újdonsült férjet.
	Érte sírt Júlia, nem Tybaltért.
	Ti, hogy a gyászból felrázzátok őt,
	Erőszakkal próbáltátok szegényt
	Paris grófhoz adni. Eljött hozzám;
	Könyörgött, találjak ki valamit
	E másodszori házasság ellen,
	Vagy ott, előttem öli meg magát.
	Én adtam neki egy erős altatót,
	Ami szándékom szerint a halál
	Formájával ruházta fel. Közben
	Írtam Romeónak, hogy jöjjön ide,
	Vegyük ki őt e kölcsönzött sírból,
	Ahogy a méreg hatása megszűnik.
	A levél kézbesítőjét viszont
	Meggátolta egy ostoba véletlen.
	Romeóhoz nem jutott el a hír.
	Egyedül ereszkedtem le a sírba
	A megjelölt órában; tervem az volt,
	Hogy Júlia nálam várja ki, míg
	Férjéhez küldök. Mire ideértem,
	Paris és Romeo már itt feküdt,
	És éppen akkor ébredt Júlia.
	Kértem, jöjjön velem, viseljük el
	Türelmesen az ég működéseit.
	Aztán megijesztett valami zaj.
	Júlia nem akart velem jönni,
	Én pedig nem mertem tovább maradni.
	Végzett magával, amint az látható.
	Ennyit mondhatok. A házasságról
	Dajkája is tud. Ha az én hibám,
	Áldozzuk fel maradék napjaim,
	Tessék – törvény szerint vegyék életem.
HERCEG 	Téged mind szent embernek ismerünk.
	Mit szól mindehhez Romeo embere?
BALTAZÁR	Elmondtam neki, hogy meghalt Júlia;
	Ő Mantovából ide vágtatott,
	Ahol ezt a levelet bízta rám.
	Apjának szól; aztán bement a sírba,
	Azt mondta, megöl, ha leskelődöm.
HERCEG	Kérem a levelet, beleolvasnék.
	Hol az apród, aki az őrt hívta?
	Öcsém, mit keresett itt az urad?
APRÓD	Virágokat szórt Júlia sírjára;
	Szólt, hogy hagyjam itt; de valaki jött,
	Egy fáklyás ember, feszegette a sírt,
	És vívni kezdett a gazdámmal; erre
	Elszaladtam, hogy hívjam az őrséget.
HERCEG	A levél a barátot igazolja,
	Szerelmüket és a lány halálát.
	Azt írja, mérget vesz egy gyógyszerésztől,
	És idejön, hogy Júliával háljon.
	Hol a két ellenség? Capulet! Montague!
	Látjátok, miféle átok bünteti
	Gyűlölségetek? Módot lelt rá az ég,
	Hogy ami örömetek volt, azt most
	Szerelemmel fojtsa meg. Én pedig,
	Mert szemet hunytam viszályotok felett,
	Mindkét rokonomat elveszítettem.
	Mind büntetve vagyunk.
CAPULET 	Montague testvér, kérlek, add a kezed.
	Ez a lányom hozománya; én sem
	Kérhetek többet.
MONTAGUE 			Én viszont adhatok:
	Mert szobrot emelek itt aranyból,
	Hogy senkit ne bálványozzanak úgy,
	Amíg Verona új napokat lát,
	Mint a hűséges és igaz Júliát.
CAPULET 	És úgy ragyogjon mellette Romeo,
	Mindketten viszályunk áldozatai.
HERCEG 	Bús békülésre virrad a reggel;
	A nap nem mutatja arcát nekünk.
	Foglalkozunk majd még az esettel,
	Aztán kegyelmezünk és büntetünk.
	Emlékezésre méltó lesz az óra:
	Meghalt Júlia, s az ő Romeója.
Mind el.