Fiat voluntas tua
(Legyen meg a te akaratod)
Soha jobbkor nem érkezhetett volna az a Botsinkay által küldött pénz a császárvárosba. Mária Terézia minden oldalról ellenségtől körülvéve, hadsereg nélkül, pénz nélkül állt annyi hatalmasokkal szemben. Burkus, bajor, francia, spanyol, olasz, muszka mind összeröffent ellene.
A magyar karok és rendek ugyan nagy lelkesülten kiálták, hogy vitam et sangvinem! de hozzátették, hogy sed avenam non [1] A lelkesedést tett követte, hadseregek támadtak elő a földből, s íme ugyanakkor a hadviseléshez való pénz is támad elő a földből.
Ez új fordulatot adott a veszve hitt ügynek; a vereségre diadalok következtek, a magyar csapatok Potsdamig száguldoztak, a királyné trónja meg lett mentve. Jutalmak osztogattattak.
Tudta ám azt jól Botsinkay Jónás, hogy őt a háta mögött minden ember cigánybáró-nak nevezi.
Volt valami jussa hozzá.
Olyan barna volt a képe, mint azoknak a szép cigánylegényeknek, akiknek az arcszínét mi sápadt európaiak úgy irigyelhetjük; azonfelül is mindig szeretett a cigányok közt lakni. (Hát még ha azt megtudnák, hogy cigányleány a felesége.) Cigány!
Senki sem szereti, ha úgy híják. Senkinek sem tetszik ehhez a nemzetiséghez tartozni. A szegény cigányt lenézi még a paraszt is. Amely munka olyan utálatos, hogy senkinek sem kell, azt a cigányra bízzák; más munkához még közel sem eresztik, azt mondják; nem szereti cigány a szántást. Kergetik egyik falu végiről a másikra, mert azt hiszik, hogy lop, csal, s boszorkányokkal cimboráz. Ha ütik, nem szabad neki jajgatni, mert ha jajgat, akkor kinevetik.
Hát még cigánybáró-nak neveztetni!
A cigány utolsó a parasztok között, a báró pedig utolsó az urak között. (Minthogy a bárónál kezdődik az ember, annálfogva felülről lefelé őnála is végződik.)
Minthogy pedig Jónás ezt a titulust le nem koptathatta magáról, azt gondolta ki, hogy ő azt fényesre fogja kicsiszolni. Kivívja a becsületét a cigány névnek csak azért is.
Azt tette, hogy az új telepből összeszedett százötven cigánylegényt a javából, akik legjobban meg tudták ülni a lovat szőrén azoknak csináltatott zöld dolmányt, veres nadrágot, fehér csákót; felfegyverezte őket huszárok módjára. Aztán maga állt a svadrony élére, úgy vezette fel őket a nemesi táborba.
Ezzel is megjárta, mert amint bemutatta a csapatját a büszke generálisnak, az ezzel a szóval pipázta le:
Itt most nincs foltozni való vasfazék.
Azzal hátraküldték őket a bagázsiás szekerek mögé, s komiszárust rendeltek melléjük, aki a tíz körmükre vigyázzon. Jónás abban az egyben csakugyan cigány természetű volt, hogy a gorombaságért nem szokott soha felpattanni: eltette, mint a vackort, csepü közé, amíg megpuhul. Más úrfi az ilyenért bizony kihítta volna egy szál kardra a generálist.
Ő várt a maga sorára. Majd eljön az!
Csak egyszer nagy ütközet legyen!
Az is megjött.
Nem azért kívánta pedig ezt olyan nagyon Botsinkay Jónás, mintha feltett szándéka lett volna a csata napján kivont karddal az öklében csodadolgokat hajtani végre a maga fekete serege élén. A cigány csak olyankor verekszik, ha nagyon megszorítják s nincs más menekülés, akkor aztán megmutatja, hogy mit tud!
Pedig milyen szép lett volna ez a következő mondás az ütközet után:
Eddig feketék voltunk a naptól, most fehérek lettünk a burkus vértől!
Ez bizony mondatlan maradt Botsinkay cigány dandárja össze sem mérte a kardját az ellenséggel. Hanem azért tett annál sokkal nagyobb szolgálatot a hadseregnek. A burkusok tönkrezúzták az ütközetben a császári seregnek hatvannégy ágyúját. Botsinkay cigányjai aztán nekigyűrkőztek, s másnapra valamennyi összetört ágyúszekereket és talpat ismét összekovácsolták; az invalidus ágyukat megint ki lehetett állítani a csatatérre.
Hát van-e már foltozni való vasfazék? kérdezé e hasznos műtét után Botsinkay a gúnyolódó generálistól. Ez volt az ő bosszúállása.
A generális aztán nagyon megdicsérte ezért a jó szolgálatért, s a csapatjának hivatalos címet adott: tábori kovácsdandárnak nevezte. Jónást pedig megtette főstrázsamesternek ennél a csapatnál.
Hű szolgálataiért hivatalosan is cigánybáró lett a neve.
Nem csinálhatott olyan jó dolgot, nem érhette olyan kitüntetés, hogy ezt a gúnynevet még az is mind jobban bele ne tetovírozza a bőrébe.
S nem haragudott érte!
Eszébe jutott Szaffi odahaza meg az a két kormos purdé!
Látnátok csak azt a két pár nagy fekete szemet, amilyen nincs senkinek a világon, csak a cigánygyerekeknek!
Csakhogy ezeket nem volt szabad mutogatni.
Botsinkay Jónás egy szép napon meghívást kapott Bécsbe. Rögtön felutazott; egész úri pompával, négylovas hintóban, cifra kísérettel. Már akkor a helyreállított uradalma is olyan nagy jövedelmet hajtott, hogy nem kellett szégyenkednie semmi mágnások előtt.
A királynő nagy kitüntetéssel fogadta őt Bécsben, s ennélfogva az udvarnál egyszerre kedves emberré lett; kiváltképpen mivelhogy mindenki azt hitte róla, hogy ő még nőtlen legény. És ő nem merte megvallani senkinek, hogy feleséget hagyott otthon, a cigány Szaffit.
A királynő csakhamar bárói címmel ruházta őt fel és ezredesi ranggal, annál a huszárcsapatnál, amelyet Jónás saját költségén szerelt fel, s amelynek az élén aztán egy kis hadi csetepatéban is részt vett, s ott elég vitézül viselte magát.
Hanem, valljuk meg az igazat, hogy nem érezte ő magát jól sem az udvari fény közepett, sem a dicsőség mezején. Mással volt tele a szíve.
Megjött már a báróság is, amikor éppen nem is cserkészett rá, de mikor már a vállán hordta, akkor tapasztalá, hogy de még csak egy csizmasarokkal se lett magasabb tőle, mint azelőtt volt. Minden dicsőségnél többet ér az a kis csendes szoba ott a botsinkai kastélyban, ahol a Szaffi varrja a kisfiúknak a tarka ingecskéket. (Már akkor valának ketten.) Csakhogy ezt nem merte ám senkinek elmondani.
Az első békekötés örömére nagy ünnepélyt rendeztek az udvarnál, hivatalosak voltak arra a legújabb nemesi méltóságra emelt magyar családok is. A bájos királyasszony udvarához vonta a nemzet előkelőit, ami csak szépségben, vitézségben és gazdagságban sok közül kiválik. Az ilyen udvari bálokból Jónásnak sem lehetett kimaradni. Hisz ami a táncot illeti, akármifélét csak egyszer kellett neki látni, hogy azt eltanulja, nemcsak ilyen táncokat tanult ő, hanem hegyével fölfelé állított kardok között, égő gyertyával a feje tetején. Biz a legújabb francia kontratánc sem került neki nagy fejtörésbe.
De azért mégis megtörtént vele az a szégyen, hogy az udvari bálban, ahol neki is részt kellett venni a colonne-ban, úgy elbámészkodott, hogy minden figurát elrontott, s a táncosnéját olyan méregbe hozta, hogy az utoljára a legyezőjével a vállára csapott, s megdorgálta, hogy mit ügyetlenkedik.
Pedig hát teljes oka volt Jónásnak az elmélázásra; mert az átellenes párnak a szebbik fele meglepően hasonlított az ő egykori imádottjához, Arzéna kisasszonyhoz. Csakhogy ez a módi viselet, meg az arcfesték, a puderezett hajépítmény, a szépségflastromok némi idegenséget kölcsönöztek a megjelenésének. Aztán nem is nevetett, mikor őrá nézett, hideg, feszes maradt. De azért mégis ő volt az valósággal, ezekbe a szemekbe de sokat nézett Jónás úrfi, mikor még csak úrfi volt! Ezek a párducszemek!
S aztán folyvást egy gondolat háborgatta: az a bolond ötlet, hogy mi lenne belőle, ha ő most csak egyszerre a tenyerére vetné magát, s a sarkantyús csizmáival az ég felé sasirozna szemközt az eléje kontrázó szép kísértetnek. Majd az ördög vitte el a nagy kívánságtól, hogy ezt megcselekedje. Egészen bele is izzadt ebbe a kontratáncba.
Amint annak vége volt: valaki hátulról a vállára üt, s báró úrnak szólítja.
Jónás báró az ő régi kedves barátját, Feuerstein bárót látja maga előtt.
Ah! hát te is itt vagy! mondj a neki.
Barátom, én itt itthon vagyok subsummál gyöngén Feuerstein , én a királynőnél udvari kamarás vagyok.
Nem is úgy értette Jónás, hanem: hogy te is itt vagy, ahol Arzéna kisasszony!
Hát a báróné is itt van?
Nem. Az otthon maradt. De ne beszélj te az én bárónémról, hanem a magadéról.
A magaméról? (Jónás megszeppent, no most mindjárt kipattan a Szaffival kötött titka.)
Igen. Őfelsége maga rendezte úgy, hogy a kontratáncban te szemközt kerülj a szép Arzénával, s gyönyörködött a bekövetkezett sikerben, amit a te furcsa zavarodba jöveteled elárult. Őfelsége már értesülve van felőle, hogy te megkérted Arzéna kisasszony kezét; az ő kegyessége elhárított minden akadályt, ami közöttetek állt: Loncsár uramat magyar nemessé tette, tégedet báróvá.
Hej, de hosszúra nőtt Jónás úrfinak a bárói ábrázatja erre az örvendetes tudósításra.
Nem szólt semmit, csak a kedves barátjának a kezét szorongatta.
De ne törd össze a kezemet csupa háládatosságból. Hiszen igaz, hogy én voltam a legmelegebb szószóló melletted a királynőnél.
Tudta ezt Jónás bég nagyon jól. Annak a galamb vitte levélnek minden szavára jól emlékezett.
(Köszönöm a gráciát! mondogatá magában. Bárói koronát már kaptam, hét ággal, ha Arzénát elveszem, még két szarvat kapok hozzá: grófi korona lesz belőle. Nem, ilyen könnyen nem akarok gróffá lenni!)
Hogy húzza ki most a lábát ebből a kelepcéből?
Hiszen hogy Arzéna kezét megkérte, az igaz. Arról a levélről pedig, amit a galambbal együtt elfogott, nem beszélhet; mert azért kikorbácsolják. Legjobb volna felfedezni, hogy már van felesége; de a természetes esze azt súgta neki, hogy ezzel még ne álljon elő.
Kivel közölje itt a szorongattatást? Teljes életében mindig azt látta, tapasztalta, hogy a magas uraságokban nem jó bízni. Szerencséje, hogy jó adag bolondság volt a fejében. A királynénak pedig volt egy kedvenc udvari bolondja. (Valamikor magyar kálvinista diák volt.) Botsinkay ezt a másik bolondot választotta ki kebelbarátjának, annak tárta fel minden titkát az otthon hagyott feleségről.
Jaj komám, ez nagy baj neked mondá a királynő bolondja. Tudod, hogy itt az udvarnál sokat adnak a jó erkölcsre. A te házasságod vadházasság; mert az egyházi kánonok ellen köttetett, tanúk nélkül, kihirdetés nélkül. Az ilyent a mi királynőnk szigorúan bünteti. Van Bécsben egy rettenetes törvényszék, aminek szüzességi tribunál a neve. Ez tartozik evidenciában tartani minden alattvalónak az erkölcseit, de különösen a nemesekét és főtisztekét, s jaj annak, akit ez hibában talál. Ebben az egy vétségben a királyné nem kegyelmez meg senkinek. Amely asszonyféle a férjének nem törvényes felesége, az elveszett erre a világra nézve. Van Bécsben egy nagy javító börtön, ahová az ilyen állapotban talált asszonyokat bezáratják, s nem hiszem, hogy olyan tele volna ez a börtön, hogy a te Szaffid is el ne férne még benne. Téged pedig, ha ez kitudódik, száműznek az udvartól, megfosztanak rangodtól, címedtől, még a birtokod is utána mehet. Nagy bolondság ez, hallod-e! Hanem hát a bolondságot csak bolondsággal lehet helyrehozni. Holnap nagy ebéd lesz az udvarnál, amelyre te is hivatalos vagy. Ebéd után tartsd magad a királyné közelében, s aztán a többit majd bízd rám. Te csak tedd magadat mentül ostobábbnak.
No az nekem nem nagy megerőtetésbe fog kerülni.
Másnap az udvari ebéd végeztével, az áhítatos királynő rendelete szerint az egész vendégseregnek asztalbontás után el kellett mondani fennhangon a miatyánkot latinul.
Az udvari bolond ott állt Jónás háta mögött. Egyszer csak elkacagja magát az imádság között.
Az ima végeztével a királynő haraggal kérdé a bohóctól:
Mit nevetett kend az ima közben?
De már hogyne nevettem volna, felséges asszonyom, mikor ez a cigánybáró ahelyett, hogy fiat voluntas tua, azt imádkozza, hogy fiet voluptas sua (meglesz az ő gyönyörűsége).
Jónás elég ostoba képet csinált hozzá, hogy most már mindenki nevessen rajta. Csak a királynő nem. Ő nem szerette, hogy a szent dolgok felett tréfálózzanak.
De hát tanulja meg a helyes mondatot! Fiat voluntas tua!
Megtanulja biz ez, a jámbor; ha fölírod neki kegyesen erre a papirosra.
A bohóc egy összehajtott papírt tett a királynő elé az asztalra, készen tartva az iralt is hozzá.
Miért ne tette volna meg neki azt a királynő; odaírta neki szép férfias gömbölyű betűkkel: fiat voluntas tua.
De már a nevedet is rajzold alá, hadd idvezüljön tőle az a vad pogány.
A királynő jókedvében volt: jó hírek jöttek Angliából; ezt is megtette a bolondja kértére.
No most erre két heti időhaladékot kérek! mondá a bohóc , azalatt, a fejemet teszem egy fületlen gomb ellen, hogy betanítom annak a vad bárónak ezt a hosszú mondást.
Az egész udvar nevetett szegény cigánybáró rovására.
Mikor pedig különvehették egymást, akkor a bohóc kitárta azt az összehajtott papirost, s megmagyarázta Jónásnak, hogy mi van annak a belsejébe írva. Az ő folyamodása volt az a királynőhöz, amiben először is az van kérve, hogy a királynő őtet és Szaffit a tudatlanságból eredt vétség terhe alól kegyesen oldja fel; másodszor, hogy engedje meg neki a törvényes egybekelést gyermekei anyjával, Szaffival, akinek egyéb neve nem ismertetik, és harmadszor, hogy a püspökség tegye deficientiába a botsinkai papot, s rendeljen helyébe más plébánost.
Ezt az instanciát szentesíté a királynő a hátlapra írt nevével és a fiat voluntas tuá-val.
Mármost ezzel vágtass haza Botsinkára, s addig vissza ne jöjj, míg feleségeddel együtt nem hivat a királynő.
Jónás báró nyargalt haza lóhalálában, s vitte a királynő jóváhagyó levelét püspökhöz, kormányzóhoz. Semmi kifogás nem lehetett ellene.
Hanem mikor Szaffinak is elmondá a dolgot, őszintén bevallva az egész csalfaságot, akkor a nő a lábaihoz borult, s zokogva könyörgött:
Ne tedd ezt jó uram! Nem szabad a koronás királynővel neked tréfát űznöd. Nagy baj támad ebből. Hagyj engem világgá menni a két porontyommal, mintsem énmiattam veszélyt vonj magadra. Vedd el a szép úrnőt, akit a királynő neked szánt jegyesül, ne gondolj énreám. Nagy a világ, elférek én benne; ha esem, nem esem nagyot; de ha te elesel, az ország veszít vele. Ez az egész vidék mind árvaságra jut.
De Jónás felemelte Szaffit a földről keblére: és ha akkorát esném is, hogy a fejemmel a Tátrát ütném meg, s a sarkammal a Vellebit hegyet: mégsem hagynálak tőlem elszakíttatni soha téged. Inkább vegyék el minden rangomat, kincsemet, birtokomat; kergessenek világgá: készebb vagyok veled együtt futni, cigánysátor alatt lakni; kötélen táncolással, bukfencezéssel keresni a kenyeremet, ahogy nevelőapám kereste. Ha egyéb nem maradt rám a koldusoktól, az az egy rám maradt, hogy egymást el nem hagyják!
Erre a szóra aztán Szaffi büszkén felemelte a fejét; arca egészen átváltozott: olyan lett, mint egy fejedelemasszony.
Akkor tehát vezess az oltárhoz. Megtudod, hogy nem érdemetlenre vesztegettél ennyi hű szerelmet!
Botsinkay Jónás most már minden törvényes szertartást megtartott, ahogy parancsolva van. A pécsi püspököt kérte fel az esketésre.
Mikor a püspök azt kérdezte a menyasszonytól, hogy mi a neve, mi a vallása, Szaffi szelíd, csendes hangon felelt meg rá.
Igenis, van nevem. Apám volt Szaffi Kuli kán, a tatár Ghiraiak nemzetségéből, Mehemed, temesvári basa leányának férje. Anyám keresztyén volt. (Isten nyugtassa meg!) A szent keresztségben Zsófia nevet kaptam! Itt vannak az írások, amik mind ezt bizonyítják. Sok esztendő előtt, mikor az atyám halálán volt, elmondá anyámnak ezt a titkot, hogy hová vannak elrejtve Mehemed basa kincsei, s elküldött bennünket Magyarországra, hogy legyünk ott, azon a helyen, és várjunk rá; míg egyszer a Botsinkay család ivadéka visszakerül a bujdosásból, s birtokát elfoglalja: akkor közöljük vele azt a titkot. Nem voltunk boszorkányok, nem voltunk bűvésznők; egy titkot őriztünk. Ami azután történt: Isten akarta, hogy így történjék.
E megoldás után, természetesen, a királynő haragja is lecsillapodott, Szaffi mint fejedelmi vér jelenhetett meg az udvarnál, s szépségével ott is diadalt nyert.
A Botsinkay család a Bánátnak nevezett magyar Kánaánban mind a mai napig virul és hatalmas, s tagjai grófi koronát hordanak, aminek az ágait bizony nem a feleségeik révén, hanem a maguk érdemeivel szerezték.
[1] Életünket és vérünket de zabunkat nem.